Кримське ханство
Кримське ханство تخت قريم و دشت قپچاق | |||||
| |||||
| |||||
Столиця | Кирк-Єр (1449—1490) Бахчисарай (1490—1783) | ||||
Релігії | іслам | ||||
Форма правління | Станово-представницька монархія | ||||
Історія | |||||
- |
1441 | ||||
- |
19.04.1783 | ||||
Населення | |||||
- 1767 | 4 млн осіб | ||||
Сьогодні є частиною | |||||
|
Кри́мське ха́нство, або Кримський ханат[1][2] (крим. قريم خانلغى, сучасною кримськотатарською — Qırım Hanlığı), самоназва — Кримський престол та Кипчацький степ[1][3] (крим. تخت قريم و دشت قپچاق, транслітерація сучасною кримськотатарською — Taht-ı Qırım ve Deşt-i Qıpçaq[⇨]) — станово-представницька історична кримськотатарська держава династії Ґераїв. Існувала у 1441–1783 роках. Займала територію Криму, степів Північного Причорномор'я в межиріччі Дністра і Дону, а також земель північної Кубані.
Заснована Хаджі І Ґераєм у 1441 внаслідок політичного розпаду Золотої Орди. У 1478, за правління його сина Менґлі І, визнала османського султана як халіфа мусульман-сунітів. Тримала у васальній залежності кочовиків Ногайської, Буджацької, Єдисанської, Перекопської орд, малих ногаїв Кубані та черкесів Північного Кавказу. У кінці XV століття та на початку XVI століття, до коронації Івана Грозного[4], вважалася єдиним спадкоємцем Золотої Орди, на підтвердження чого Московія до 1700 сплачувала данину Кримському ханству.
Зазнала сильних руйнувань під час російсько-османської війни 1735—1739. У 1774 здобула повну незалежність як від Османської імперії, так і від Росії в результаті чергової поразки Османської імперії від Росії, що було письмово закріплено мирним договором. У 1783 Російська імперія порушила договір та анексувала Кримський ханат у результаті воєнної кампанії Потьомкіна. З великих держав тільки Франція виступила з відкритим протестом проти цього акту[5].
Назва
- Кримський каганат — історіографічна назва.[1][2]
- Кри́мське ха́нство (крим. Qırım Hanlığı, قريم خانلغى) — історіографічна назва.[3]
- Кримський престол (крим. Taht-i Qırım) — основана самоназва.[1][3]
- Престол Криму та Кипчацького степу, або Кримський престол та Кипчацький степ (крим. Taht-i Qırım ve Deşt-i Qıpçaq, Та́хт-і Крим вє Де́шт-і Кипча́к) — самоназва.[1][3]
- Кри́мський юрт (крим. Qırım Yurtu, قريم يورتى) — неофіційна назва[3].
- Татарія (Мала Татарія, Перекопська Татарія, Кримська Татарія, Європейська Татарія) — застаріла європейська історіографічна та картографічна назва.
Географія
Станом на 1774 рік:
- Кримський півострів — найважливіша частина ханства. Називався мешканцями як Кирим, Кирим-Адаси (острів Крим), Ада (острів). Сполучався на півночі перешийком Перекоп зі Східним Ногаєм. З півдня і заходу омивався Чорним морем, зі сходу — Азовським морем і Кафською (Керченською) протокою. На півночі простягалася степова кам'яниста рівнина, бідна на деревину і річки. Внаслідок нестачі питної води, в степовому Криму була розвинена система колодязів. На півдні були великі родючі рівнини і живописні Кримські гори[6].
«Європейська» частина
- Східний Ногай — між річками Берда і Дніпро, частина Половецького поля.
- Західний Ногай або Єдисан — між річками Південний Буг та Дністер, частина Половецького поля.
- Буджак — частина Бессарабії, між річками Дністер і Дунай, частина Половецького поля.
«Азійська» частина
- Кубань — по обох берегах річки Кубань, частина Половецького поля.
- Кабарда — область на Північному Кавказі; претензії хана на володіння областю не визнавалися.
Історія
Передісторія
Тюркізація Криму почалася в період Хазарського каганату, хоча перші відомі тюрки з'явилися в Криму у IV столітті за гунів, а також пізніше, у VI столітті, під час завоювання Криму Тюркським каганатом. У середині XIII століття Крим, населений переважно тюрками-кипчаками (половцями), став володінням Улуса Джучі, відомого як Золота Орда або Улу Улус[7]. У цю епоху процес тюркізації посилився. Проте на узбережжі виникли фактично незалежні генуезькі факторії, з якими татари (самоназва кипчаків за часів Золотої Орди також стала татарлар[8][9]) підтримували торговельні відносини[10][11]. Багатонаціональне населення Криму тоді складалося в основному з кипчаків, що мешкали в степовій і передгірській частині півострова, греків, готів, аланів і караїмів. Кримська знать була здебільшого ординсько-кипчацького походження[12][13]. У 1303 році в Криму був створений найвідоміший письмовий пам'ятник кипчацької або половецької мови (названий кипчацькою tatar tili) — «Кодекс Куманікус», який за своїми діалектними особливостями є найстарішим пам'ятником кримськотатарської мови, що має величезне значення для історії кыпчакских і огузських говірок причорноморських степів та Криму[14]. При цьому не можна казати про формування кримських татар як окремого народа в цей період, він почнеться значно пізніше за участю не лише тюркського, а й не тюркського населення Криму.
Від зародження до османського завоювання
Протистояння в Орді
Пізній період існування Золотої Орди (кінець XIV — початок XV століття) відзначився черговим етапом внутрішньої боротьби за владу (великої зам'ятні). В цей час правитель Великого князівства Литовського Вітовт намагався підпорядкувати Орду литовським інтересам, проте поразка Тохтамиша на річці Ворскла (1399) поклала край цим планам. Відомий ординський емір Едиге відновив єдність держави під владою номінального хана Тимур-Кутлука, а після його смерті Шадібека[15].
Всевладдя Едігея почало обтяжувати хана Шадібека, що спонукало його до організації повстання проти еміра. Однак Едіге швидко придушив заколот, стративши частину повсталих, і посадив на трон нового хана Пулада. Проте влада останнього виявилася слабкою та нестійкою, оскільки його право на правління оскаржували сини Тохтамиша. Перша спроба Джелаладдіна захопити владу в 1408 році завершилася невдало. Для реалізації своїх претензій дітям Тохтамиша була потрібна зовнішня підтримка, що знову відкрило можливості для впливу Великого князівства Литовського на внутрішньополітичні процеси в Орді. Джелаладдін особисто відвідав Вітовта, шукаючи його допомоги, і згодився взяти участь у Грюнвальдській битві (1410) на боці Литви в обмін на військову підтримку[15]. У 1411 році Джелаладдін скористався тимчасовою відсутністю хана Золотої Орди, який був зайнятий облогою Хорезма, і захопив місто Солхат. Однак вже у лютому 1411 року Тимур-хан відновив контроль над Кримом. Незважаючи на цей тимчасовий успіх, влада Тимур-хана залишалася хиткою, і вже у червні 1411 року він знову втратив контроль над Солхатом. Джелаладдін зміг отримати підтримку від генуезців, проте при цьому адміністрація генуезької колонії Кафи продовжувала підтримувати відносини з Едіге, що свідчить про складність політичної ситуації в регіоні[15].
Джелаладдін зміцнив свої позиції в Криму і розпочав наступ на центральні території Улусу Джучі, захопивши його столицю місто Сарай-Бату. Однак внутрішня боротьба між синами Тохтамиша створила сприятливі умови для відновлення влади Едіге в Орді. Щоб запобігти втручанню Великого князівства Литовського у внутрішні справи Орди, Едіге організував великомасштабний похід проти ВКЛ влітку 1416 року. Він здійснив напад з півдня, захопив замок Swyna horda (певно, Звенигород) і спалив Київ, який традиційно служив місцем притулку для ординських біженців[16].
Поки в центральних територіях Золотої Орди тривала гостра боротьба за владу між різними угрупованнями, місцева знать у Криму ухвалила рішення про призначення свого ставленика, сина Тохтамиша Кадир-Берди, на посаду правителя в Сараї. У 1418 році Кадир-Берди розпочав військову кампанію проти Едіге, проте керівництво кримським військом здійснював не молодий хан, а досвідчені беї. В результаті Едіге зазнав поразки та був убитий. Тривала політична боротьба в Орді призвела до її значного послаблення. Як свідчить кримський очевидець у 1421 році, внутрішня війна майже знищила «скіфський народ»[17]. Утримувати контроль над далеким Кримом із центральних регіонів Улусу Джучі стало практично неможливим. Починаючи з 822 року за хіджрою (1419—1420 роки за григоріанським календарем), на монетах, карбованих у Солхаті, стали з'являтися три імені, серед яких було ім'я кримського правителя Бек-Суфі. Це свідчить про зростання самостійності Кримського улусу. Дипломатичні відносини між Кримом та Великим князівством Литовським були дружніми[17]. Проте в Орді продовжувала тривати боротьба за владу, а також за володіння Кримом. Основними дійовими особами в цій боротьбі були Девлет-Берди, Улуг Мухаммед та Барак[18].
Хаджі Ґерай. Утворення ханства
Відомо, що Хаджі Ґерай народився поблизу міста Троки наприкінці XIV століття або на початку XV століття після втечі сім'ї з Криму. Про ранні роки його життя відомо небагато: є інформація лише про те, що він якийсь час був намісником у місті Ліда, де «хліб та сіль їв» поки не став ханом[19]. 1428 року він спробував встановити владу над усією Золотою Ордою, проте, зазнавши поразки, знову знайшов притулок в Литві[20]. Загальним рішенням кримських беїв, представлених найвпливовішими кримськими кланами Ширін і Барин, його запросили з Литви на правління до Криму[19][21], Хаджі Ґерая підтримали також Аргини, а після й Мангити (або Мансури)[22]. За литовськими даними, Хаджі Ґерай нібито був проголошений ханом Криму прямо в литовській столиці, проте, мабуть, це лише відображення литовського погляду на боротьбу за владу в Криму[19]. 1441/1442 року він утвердився на кримському престолі (Taht-ı Qırım, تخت قريم), утворивши незалежну від Орди державу, що підтверджується тим, що він почав карбувати свою монету у Криму[19]. Сеїд Ахмед, продовжуючи боротьбу за владу, завдавав удари по землях Великого князівства Литовського. Хаджі Ґерай, виступаючи на стороні Литви, кілька разів бився з Сеїдом Ахмедом задля захисту ВКЛ, здобувши славу «охоронця спокою українських земель»[23][24], а 1452 року остаточно розгромив ординського хана Сеїда Ахмеда[25][26], захопив на дніпровському березі його тронний намет. Тому, коли Гірей увійшов у цей намет і сів на ханське місце, то, згідно з традицією, він став законним наступником ординського престолу[27].
У тих же походах, у яких були підкорені Крим із Кипчацьким Степом, імперія Чингіз-хана завоювала і майже всі східнослов'янські князівства. Згодом влада ординських ханів на цих землях ослабла, а в українських землях, які були звільнені литовськими князями від ординської влади, зовсім зникла. На прохання литовських послів, Хаджі Герай видав ярлик, у якому він передав Казимиру IV «Київ із усіма доходами, землями, водами та майном», «Поділля з водами, землями та всім майном». У документі був перерахований довгий список міст Київщини, Чернігівщини, Смоленщини, Брянщини та багатьох інших країв аж до Новгорода, якими Хаджі Ґерай поступався дружньому сусідові від імені підкореної Орди[28][29][24]. Відсутність влади Орди у цих регіонах протягом тривалого періоду часу надавала цьому акту переважно символічний характер. Проте, у той час подібні документи мали суттєве значення. Ініціатива Казимира Ягеллончика щодо отримання цього документу саме від Хаджі Ґерая була не випадковою. Литва перебувала у суперечці з Московією щодо деяких східнослов'янських територій, а зважаючи на те, що Москва підкорялася Орді, а згодом Кримському престолу, ханський ярлик становив вагомий аргумент на користь Литви, підтверджуючи її владу над цими землями та відкидаючи московські претензії на них[24].
Хаджі Ґерай вів масштабну політику, що виходила за межі регіону. Він уклав союз із Польщею та встановив дружні стосунки з московським князем, які тепер і аж до 1700 року платили данину до Криму. У 1465 р. він розбив військо сарайського хана Махмуда, що робило кримського хана володарем і Сараю (крим. ساراى — Saray, укр. Палац), тобто всього Великого Улусу[27]. Переніс резиденцію правителя держави із міста Солхат (Кирим) до Кирк-Єра, що сприяло політичному та економічному зміцненню ханства. Окремі автори стверджують, що Хаджі Ґерай за натурою був мирним правителем, а війни були вимушеними. Провів ряд реформ, що стосувалися адміністративного, економічного та культурного будівництва, спорудив значну кількість мечетей та шкіл, розповсюджував іслам. Запозичив досвід генуезців і готів, натомість надаючи християнським монастирям матеріальну допомогу[30]. Став засновником династії Ґераїв, які незмінно правитимуть Кримом аж до його анексії в 1783 році.
Захоплення південного узбережжя османами. Питання васалітету
В 1475 р. під час походу Османської імперії на Крим, коли султаном Мехмедом ІІ були завойовані ґенуезькі колонії Північного Причорномор'я, кримська правляча династія в особі Менґлі I Ґерая визнала владу османського султана як лідера мусульманського світу — халіфа.
В наступні роки османський вплив на внутрішні справи Кримського ханства підсилювався, час від часу викликаючи спротив кримських ханів, аж до збройних сутичок (в котрих Ґераї інколи зверталися за збройною допомогою до козацтва, як у подіях 1624—1629 рр.). Ефективність опору була низькою, стримувалася усобицями всередині самого ханського роду, та до середини XVIII ст. ханство значною мірою втратило політичну самостійність на користь Османської імперії. Проте деякі дослідники наводять аргументи на користь того, що Кримський ханат не був повністю васальною державою, проте був вимушений визнавати владу халіфа як лідера усіх мусульман[32][33]. Кримська стратегічна доктрина ґрунтувалася на принципі підтримки балансу сил у Східній Європі, що передбачало проведення гнучкої зовнішньої політики, спрямованої на запобігання надмірному посиленню однієї зі сторін. Це призводило до того, що Кримське ханство час від часу вступало у військові конфлікти то з Річчю Посполитою, то з Московією, намагаючись зберегти рівновагу сил у регіоні[34][35][36]. Найбільш яскравим прикладом реалізації цієї політики стало повстання Богдана Хмельницького, під час якого кримський хан спочатку надав підтримку українському гетьману у його боротьбі проти польського панування, проте згодом, у зв'язку з рішенням Земського Собору від 1653 року[ru] про приєднання Лівобережної України до складу Росії, уклав союз із Польщею з метою недопущення значного зміцнення позицій Московії у регіоні[36].
Кримський ханат брав участь у конфліктах на боці тієї чи іншої держави або сам був стороною військового конфлікту. Часто Кримський юрт був вимушений брати участь у військових конфліктах в інтересах Османської імперії, що призводило до поступового ослаблення та занепаду його власної військової та політичної могутності. Зокрема, починаючи з другої половини XVI століття, Московія стала одним з головних суперників Кримського ханства за владу над колишніми ординськими землями, проте через свої зобов'язання перед Османською імперією, кримський хан був змушений також відправляти свої війська для участі в османських військових кампаніях проти її ворогів, таких як Персія та Священна Римська імперія. Це відволікало ресурси та увагу Кримського ханства від його власних інтересів та конфліктів з Московією, що у підсумку призводило до ослаблення його позицій у регіоні. Під час військових конфліктів кримськотатарська армія брала участь у походах на чолі з ханом. Одним з відомих є похід 1571 року, який закінчився взяттям Москви, при цьому сам Іван IV Грозний втік з міста і не з'явився після підпалу передмістя Москви, тому було вирішено спалити і всю Москву. Причиною цього походу було оголошення Іваном IV себе царем. При цьому були і так звані набіги, які здійснювалися з ініціативи окремих мурз і часто закінчувалися захопленням бранців. Російський історик В. Д. Смірнов пише, що «справедливість вимагає не забувати взаємності образ»: набіги (плюндрування) козаків на Кримський ханат нічим не поступалися набігам (чапулам) кримських татар і ногаїв[37]. Рабство в Криму, судячи по основній масі кримських джерел, практично повністю зникло вже в XVII столітті[38], тоді як, для порівняння, в Росії кріпосне право існувало до 1861 року. Положення кріпаків — основної маси населення Європейської Росії — при Катерині II, при якій Крим був анексований Росією, нічим не відрізнялося від рабів: оголошення про продаж кріпаків публікувалися в газетах, продавати кріпаків могли, розділяючи родини, ніякого обмеження на працю — панщину — кріпаків не існувало, поміщик виступав суддею для своїх кріпаків, міг вирішувати питання одружень його селян, засилати на каторгу в Сибір за дрібні проступки за власним бажанням, насильство щодо кріпаків з боку поміщиків нічим не обмежувалося, 1767 року російським кріпакам під страхом покарання батогом і посиланням в безстрокову каторгу було окремо заборонено подавати чолобитні зі скаргами на жорстокість поміщиків, людина залишалася кріпаком протягом усього життя, такими були і діти кріпаків (в Кримському ханстві рабство не було довічним, а тривало п'ять років, при прийнятті ісламу бранця відпускали відразу)[39][40]. Сама Катерина II завжди називала кріпаків рабами. Необхідно також враховувати, що на історичну науку про кримських татар сильно вплинули російські історики, які переписали історію Кримського ханства для виправдання анексії Криму в 1783 році, і особливо потім радянські історики, що спотворили історію Криму для виправдання геноциду кримських татар в 1944 році[41][42][43][44][45].
Кримський смерч та сюзеренітет над Московією
Тісний союз Криму з Польщею та Литвою мав велике значення у ранній історії ханства, проте з 1474 року на тлі польсько-литовсько-ординського союзу оформляється кримсько-московський союз[46][47]. При цьому дружба великого князя московського Івана III з Менґлі I Ґераєм не була рівною: останній на переговорах із Москвою виступав як владика всієї Орди, нижчий стан Москви по відношенню до Криму помітно й у зверненнях Івана III до кримського хана. Сам договірний ярлик був складений у формі милостивого пожалування хана московському князю[48]. У Московському Кремлі було розміщено посольство Кримського ханства. Кримськотатарські вельможі розміщувалися в Татарському дворі або, як його іменували, «Царів Посольський двір», який знаходився між Фролівськими воротами (пізніше Спаська вежа) та Дзвіницею Івана Великого. Послів із Криму зустрічали з поклоном на Поклонній горі у Москві, звідки, за однією з версій, й походить її назва[47][49][50]. Згідно з відомостями Михайла Литвина, литовського посла в Кримському ханстві, раніше московити були залежними від заволзьких татар: «Раніше москвитяни перебували в такому рабстві у заволзьких татар, що, крім інших ознак покірності, князь їх повинен був виходити за місто назустріч кожному посланцю хана і збирачеві податей, що щорічно приїжджав до Москви, і піший проводжав його до палацу, тримаючи в руках поводи його коня. Посол сідав на княжий трон, а князь, схиливши коліна, вислуховував посольство»[47][51]. Тепер же англійський димломат у Москві Джайлз Флетчер писав, що щорічно московський князь на знак підданства кримському хану стояв у Кремлі біля коня кримського посланця і годував його вівсом із власної шапки[47][52]. Зокрема, він повідомляв[53]:
Татари стверджують, що, крім Астрахані та Казані (давнього володіння східних татар), вся країна від їх кордонів на північ і захід до міста Москви, не виключаючи й самої Москви, належить їм. Таке свідчення видається справедливим, судячи зі слів самих росіян, які розповідають про особливий обряд, який російський цар мав повторювати щороку на знак свого підданства Великому Хану Кримському і який полягав у тому, що російський цар, стоячи біля ханського коня (на якому той сидів), мав годувати цього коня вівсом із власної шапки, що відбувалося у самому Кремлі Московському. | ||
Вільно та Краків також виплачували Кримському ханству щорічну данину, яка називалася в польсько-литовських джерелах «упомінками», а в кримських — «хараджем» (крим. خراج), тобто виходом. Ставлення до цих виплат було різним: Литва намагалася надати цим виплатам виключно дарчий (добровільний) характер «за службу», а Крим трактував їх як постійну данину[54]. Надзвичайно важкі територіальні втрати ВКЛ у боротьбі з Москвою (у війні 1500—1503 років було втрачено третину країни) змушували Вільно домагатися союзу з Кримським ханством навіть на тлі набігів кримських татар на литовські та польські землі[54]. Загальною тенденцією кримсько-польсько-литовських відносин XVI сторіччя були багаторазові спроби створення єдиного антимосковського союзу, втім, вони не приносили довготривалого ефекту: у сторін зберігалися взаємні претензії[55].
Кримське ханство у цей період посилилося і на пост-золотоординському просторі. Так, у 1502 році Менґлі Ґерай остаточно розгромив Велику Орду. До цього періоду відноситься висічення на порталі роботи італійського архітектора Алоїзіо дель Нуово Демір-Капи — єдиного уцілілого фрагмента палацу, що знаходився в долині Ашлама, був повністю знищений росіянами та не дійшов до нашого часу навіть у вигляді руїн[56][a] — напису «Цей величний поріг і ці піднесені двері побудовані за наказом государя двох материків і хакана двох морів, государя, сина государя, Менглі-Герай-хана, сина государя Хаджі-Герай-хана». Чингізидський титул хакана означав «хана над ханами», чия влада поширювалася на величезні території держави Чингізідів[56]. 1521 року в Казані, внаслідок повстання казанських татар[57], від влади було усунуто промосковського Шаха Алі і зведено кримського ставленика Сахіб Ґерай, таким чином кримці стали панувати в Казані[58]. Однак ногайці за підтримки московського князя ходили руйнівними походами на Крим[57]. Було необхідно вирішувати московську проблему: у 1521 кримський хан, об'єднавши казанські і кримські війська, пішов походом на Москву — цей похід відомий у історіографії як «Кримський смерч». Василій III втік зі столиці ще до підходу військ Ґераїв, перед цим, за свідченнями очевидців (наприклад, про це повідомляв посол Священної Римської імперії на Московії Зиґмунд Герберштайн), «у розпачі деякий час ховався під стогом сіна»[59]. У планах Мехмеда Ґерая не було захоплення Москви та її колонізація: йому було необхідно лише визнання сюзеренітету Криму над Москвою, тому кримські татари пішли на запропоновані московитами переговори. В результаті було складено грамоту, в якій московити беззастережно визнавали верховенство Криму над Москвою, а князь зобов'язувався «бути вічним данником царя [царями в Москві називали кримських ханів], якими були його батько і предки». Перед поверненням також очікувався викуп за московських полонених для виправдання військових витрат, проте на Крим напали ординці Хаджі-Тарахана, тому кримські війська знялися та повернули до Криму[60]. У відповідь на це 1523 року Мехмед Ґерай спільно з беєм Малої Ногайської Орди Мамаєм організував похід на Хаджі-Тарахан, який ознаменувався повною перемогою кримських татар[61]. Хан Усеїн втік, а на його місце на хаджі-тарханському (астраханський) престолі був посаджений калга Мехмеда Ґерая Бахадир Герай[60][62].
Напад ногайців. Розорення Криму
Ногайці через незгоду з тим, що їм не дали повернутися на колишні кочівля, запросили Мехмеда і Бахадира Ґераїв на вечерю в намет, після чого вбили їх. Ініціатором розправи на Мехмед Ґераєм та його калгою були хаджитарханські мангити, один із ілів[ru] ногайців, представники якого жили в Астрахані[61]. Відразу після цього ногайці накинулися на кримських вершників і, скориставшись темрявою і несподіваністю, перебили їхню частину[63]. Кримське військо безладно відступало від Волги (Еділю) на захід. Ті воїни, що вціліли від шабель та стріл Мамая та Агіша, тонули під час переправи через Дон[64]. Унаслідок зусиль беків Мемеша та Девлет-Бахти вдалося зібрати розсіяні сили кримської армії, що налічували близько дванадцяти тисяч воїнів, у степовому регіоні. Вони розпочали відчайдушну боротьбу проти ворога, відбивши атаку мірзи Хаджі-Мухаммеда Муси, який був поранений у бою. Їхньою головною метою було захистити Перекопський перешийок. Однак, їхні зусилля виявилися запізнілими, оскільки основні сили ворожої кінноти вже прорвалися через не неохоронювані вали, стража яких, охоплена страхом, розбіглася. Як наслідок, ворог увірвався до внутрішніх володінь ханства. Існують розбіжності у свідченнях щодо цього періоду. Дипломат З. Герберштейн стверджує, що ногайські війська відступили від Перекопа, не маючи змоги здолати його укріплення. Однак, московські та кримські джерела свідчать про руйнування півострова військами Мамай-бея та його соратників. Проте, при цьому ногайці не змогли захопити жодного міста. Можливо, ця деталь була сприйнята Герберштейном як невдача при облозі Перекопа, про що він дізнався від російських інформаторів[64]. Після переходу Перекопа одна частина ногайців рушила до Старого Криму, інша — до Кирк-Йєра. Вони не зуміли захопити фортеці, але «що було улусів і стад у Криму… кінських і будь-якої тварини, то всі виїмли… З гір та з лісів волочили жінок та дітей, і живіт весь виганяли»[64]. Під час цих подій залишки ханського війська, зібрані під керівництвом Мемеша та Девлет-Бахти, наблизилися до Перекопу з північного напрямку. Однак, їхнє просування було зупинено царевичем Шейх-Хайдаром, союзником Мамая, який напав на них через кріпосні укріплення. Ця битва тривала протягом трьох днів і завершилася поразкою військ Мемеша та Девлет-Бахти. Обидва бека загинули у бою, а їхні загони були майже повністю знищені. Крім того, нападники вбили одного з синів Мехмеда I Ґерая і захопили в полон ще двох його синів. Після цього Мамай, Агіш та Шейх-Хайдар продовжували спустошувати територію Криму протягом місяця. У квітні 1523 року вони почали свій відхід, забравши з собою величезну кількість полонених та стад худоби. Московське посольство спостерігало за цим і повідомляло про масове скупчення переможців, захопленої худоби та полонених кримців на обох берегах річки Дон[64].
Під час навали кочовиків на Крим з кавказького напрямку атакували козаки під командуванням отамана Остафія Дашковича, здійснюючи спустошливі набіги та підпали на кримських територіях. Внаслідок цього, незважаючи на спроби організації опору, здійснені дев'ятнадцятирічним Гази Ґераєм, місцеве населення півострова фактично опинилося у стані беззахисності та вразливості. Спільними діями кочових ногайців та козаків протягом місяця тривали масштабні спустошення та руйнування міських та сільських поселень на території Криму. Це призвело до однієї з найзначніших та найжорстокіших катастроф в історії півострова, яка мала глибокий вплив на життя місцевого населення та спричинила значні економічні та соціальні втрати[63]. Ще 1549 року ногайський бек Юсуф, чиї нащадки Юсупови[ru] пізніше стануть найбагатшою фамілією Російської імперії, хизувався перед Іваном IV «Как Магмед Кирея царя убили – от тех мест и по ся места дружбе нашей с тобою порывка не бывало. Тому полтретьяцать лет, как мы собою в дружбе»[65].
Втрата Казані і Астрахані. Спалення Москви
Таким розоренням Криму з боку ногайців та козаків не могла не скористатися Москва, московський посол боярин Л. Колычев взагалі повідомляв, що кримських татар залишилось не більше 15.000, що, ймовірно, дуже занижена оцінка, проте вона може свідчити про масштаби катастрофи для кримців[63]. Саадет I Ґерай (хан у 1524—1532 роках) зайнявся відновленням Кримського ханства. Хан висунув вимогу до Москви щодо виплати 60 000 алтин як данини, яку Московія заборгувала відповідно до попередніх домовленостей. Однак московський князь відмовився виконувати цю вимогу, усвідомлюючи складне становище зруйнованого Криму. Для запобігання повторного вторгнення ногайців Саадет I Ґерай особисто очолив роботи з відновлення фортеці та зведення оборонних споруд уздовж перекопського рову, забезпечуючи надійний захист Кримського ханства від зовнішніх загроз. Під його керівництвом життя у Кримському ханстві почало поступово налагоджуватися, й біженці почали повертатися через Ор-Капи[66]. Підтриманий Османською імперією, Саадет Ґерай здійснив зусилля щодо стабілізації внутрішнього становища Кримського ханства. Він ухвалив рішення про укладення мирної угоди з Астраханню, відповідно до якої остання зобов'язувалася не допускати ногайців на територію Кримського ханства. Ногайці на фоні перемоги у Криму хотіли знищити ще й Хаджі-Тархан. У цей період часу почала формуватися радикальна група ногайських мирз, яка виступала як проти Астрахані, так і проти Кримського ханства. 1547 року кримські Ґераї знову захопили Хаджі-Тархан, після чого Сахіб Ґерай оголосив ногайців своїми васалами. Незабаром Ямгурчі-хан повернувся на престол в Астрахані та запросив допомогу у московського царя. Однак після захоплення Казані у 1552 році Ямгурчі змінив свій політичний курс на співпрацю з Кримським ханством. У відповідь Девлет I Ґерай (хан у 1551—1577 роках) надіслав до Астрахані зброю. Проте астраханці запізнилися зі своїми діями, і у 1554 році московити захопили Астрахань, посадивши на престол хана Дервіш-Алі, який зобов'язувався проводити політику, орієнтовану на Москву. Однак він незабаром вийшов з-під московської опіки, вислав російського представника та уклав союз із Кримським ханством. У відповідь Девлет Ґерай направив до Астрахані трьох султанів, гармати та пищалі під керівництвом Атман-Дувана, який очолював загін із 700 кримських татар та 300 яничарів. Опір було зламано, і у 1556 році Астрахань була остаточно завойована московитами[67].
У той же час Московське царство здійснило спробу захоплення Казані, направивши величезну армію чисельністю близько 150 тисяч чоловік під командуванням І. Ф. Бельский[ru]. Однак цей військовий похід виявився невдалим, і Казань залишилася недоступною для московських військ на той момент[68]. Саадет Ґерай, більше занурений у внутрішні справи Криму, не приділяв значної уваги казанському питанню. Проте його син, Сахіб Ґерай, який став ханом у 1532 році, проводив активну політику захисту інтересів Ґераїв у Казані. Після смерті казанського правителя Сафи Ґерая кримські аристократи організували успішну оборону Казані в 1549—1550 роках. Однак після побудови Свиязька і захоплення військ Кучук-оглана, які були згодом страчені в Москві, кримський вплив у Казані різко занепав. Девлет Ґерай намагався у 1552 році відволікти московські сили від Казані походом на Тулу, але це не змінило баланс сил на Поволжі. 2 жовтня 1552 року Казань пала, і в місті закріпилися московські воєводи та чиновники[69]. Завоювання московитами Казані та Астрахані спричинило наплив біженців з окупованих країн до Криму, які приносили з собою звістку про розгроми та спустошення, що проводилися завойовниками. У таких умовах геополітичне протистояння з Москвою виходило на перший план у стратегії Бахчисараю, що знову робило Крим та Литву природними союзниками у боротьбі зі східною загрозою. Однак у відносинах двох країн зберігалися відчутні протиріччя. Так, Дмитро Вишневецький організовував часті напади на мусульманське Причорномор'я. 1557 року Девлет Ґерай захопив острів Хортицю, що був базою для операцій Вишневецького, а 1558 року відправив війська в набіг до Литви, проте невдовзі кримсько-литовський конфлікт був улагоджений[70].
Таким чином, розорення Криму 1523 року сприяло посиленню турецького впливу на Кримське ханство та Московії, яка окупувала Казань та Хаджі-Тархан (Астрахань)[71]. Незважаючи на всі заходи Криму, боротьба за вплив у Поволжі поступово була виграна Московією[72].
Похід Девлет Ґерая на Москву та її спалення
На тлі примирення Османської імперії з Московським царством кримський хан Девлет Ґерай послідовно дотримувався антимосковської лінії. Він відіграв ключову роль у чотирнадцяти походах проти Московії, з яких сім очолив особисто. Один із найвідоміших походів, що відбувся у 1571 році, завершився повним знищенням столиці Московії вогнем. Після успіхів у Казані та Астрахані Іван IV вирішив поширити свій вплив на Крим і направив окольничого Данила Адашева з військовим загоном на південь. 1559 року Московські війська, до яких входили і запорозькі козаки на чолі з Дмитром Вишневецьким (Байдою), на річкових суднах спустившись Дніпром від Кременчука і досягнувши Чорного моря, здійснювали набіги на кримські прибережні села, вбиваючи мирних рибалок та садівників. Восени 1559 року король Сигізмунд II Август направив у Крим нове посольство з метою укладання союзу та домовленості про кримськотатарський похід на Москву. Король нагадав хану про його обіцянку здійснити цей похід, вказуючи на можливість того, що у разі відсутності дій московський цар може захопити землі Лівонського ордену і, не маючи іншого супротивника, спрямувати всю свою військову міць на Кримське ханство[73].
Протягом 1560-х років Девлет Ґерай неодноразово направляв до Москви дипломатичні місії з пропозиціями відновити попередній баланс сил, що передбачав повернення Казані, Астрахані та захоплених міст Північного Кавказу. Однак Іван IV відповів йому: «Ми, володарі великі, неробних промов говорити і слухати не хочемо». Навесні 1571 року, усвідомивши марність дипломатичних зусиль, Девлет Ґерай зібрав військо і вирушив на Москву. Звістка про його похід швидко поширилася північними князівствами, що призвело до втечі до хана численних російських дворян, які страждали від кривавої опричнини Івана Грозного. Серед них були мешканці Бєльова, Калуги, Кашири, Серпухова та інших міст і областей, які надавали хану інформацію про безпечні шляхи та переправи. Тим часом московський цар утік з міста в напрямку Ростова Великого. Коли Девлет Герай підійшов до Москви, місто спалахнуло зсередини одночасно в кількох місцях. Кримські татари зупинилися на передмісті, спостерігаючи за пожежею. Кількість жертв, за сучасними оцінками, склала близько 120.000 осіб, тоді як свідки тих подій повідомляли про 800.000 загиблих. Причому люди гинули не лише від вогню: «Тут, зібравшись у величезний натовп і перебиваючи дорогу один у одного, вони так стовпилися у воротах і прилеглих до них вулицях, що в три ряди йшли головами один у одного, і верхні давили нижніх». Кримці, взявши 150.000 полону, не вступили в руїни міста та відступили[74]. Тільки після цього Грозний повернувся до Москви, де йому вручили залишену ханом грамоту[74]:
Палю і пустошу все через Казань та Астрахань... Я всюди шукав тебе, у Серпухові та в самій Москві; хотів вінця та голови твоєї: але ти втік із Серпухова, втік із Москви — і смієш хвалитися своєю царською величчю, не маючи ні мужності, ні сорому! Нині я дізнався шляхи Держави твоєї. | ||
— Девлет Ґерай, (цит. по: Карамзин, 1842. С. 109) Оригінальний текст (рос.) Жгу и пустошу всё из-за Казани и Астрахани... Я везде искал тебя, в Серпухове и в самой Москве; хотел венца и головы твоей: но ты бежал из Серпухова, бежал из Москвы — и смеешь хвалиться своим царским величием, не имея ни мужества, ни стыда! Ныне узнал я пути Государства твоего... |
Текст цієї грамоти дійшов і за іншим списком, її текст звучав таким чином[74]:
...ти не прийшов і проти нас не став, а ще хвалишся, що я-де московський государ! Були б у тобі сором і дородство [тобто сила чи міць], то ти прийшов би проти нас і стояв. Захочеш із нами душевною думкою в дружбі бути, то віддай наші юрти — Астрахань і Казань; а захочеш скарбницею та грошами всесвітнє багатство нам давати – не треба; бажання наше — Казань і Астрахань, а держави твоєї шляхи я бачив і впізнав | ||
— Девлет Ґерай, (цит. по: Соловйов, 1988. Кн. III. С. 588) Оригінальний текст (рос.) ...ты не пришёл и против нас не стал, а ещё хвалишься, что я-де московский государь! Были б в тебе стыд и дородство, так ты б пришёл против нас и стоял. Захочешь с нами душевною мыслию в дружбе быть, так отдай наши юрты — Астрахань и Казань; а захочешь казною и деньгами всесветное богатство нам давать — ненадобно; желание наше — Казань и Астрахань, а государства твоего дороги я видел и опознал |
Під час переговорів із ханськими послами, Іван IV опустився до блазенства. Згідно з московськими джерелами, він з'явився перед ханськими послами у якомусь ганчір'ї: «нарядился в сермягу бусырь да в шубу боранью, и бояря. И послом отказал: „Видишь же меня в чём я? Так де меня царь [Девлет Ґерай] зделал. Всё де моё царство выпленил и казну пожёг, дати мне нечево царю“» (Піскарівський літописець[ru])[75]. Іван IV зобов'язався знести укріплення на Північному Кавказі та виконав це зобов'язання. Він також бив чолом перед кримським ханом і обіцяв віддати Астрахань, проте не відмовився від Казані. У 1572 році Девлет Герай зібрав військо та вирушив до Москви, але Іван IV знову втік, тепер до Новгорода. Девлет Ґерай цього разу вирушив у погоню за Іваном, під час якої відбулося кілька боїв, що значно ослабили ряди кримського війська. Водночас Іван Грозний намагався перехитрити хана, направивши до воєводи листа з неправдивими відомостями про величезне військо, яке нібито готується до нападу на татар. Цей лист «випадково» потрапив до рук кримських татар, спричинивши відокремлення значної частини війська, зокрема ногайців, які відмовилися воювати за інтереси Кримського ханства, внаслідок цього до Криму повернулася й решта війська. 1577 року Девлет Ґерай помер від чуми і був похований на території палацового цвинтаря в Бахчисараї[76]. Підсумком правління Девлета Ґерая стало відновлення безперебійного надходження данини Москви до Криму, він досяг рівноправності з Портою у військових і дипломатичних акціях, здобувши славу «підкорювача столиць» (крим. تخت آلغان) у кримськотатарських рукописах. Москва, яка нещодавно загрожувала самому існуванню Великого Юрта, тобто Крима, тепер лежала в руїнах, а агресивні наміри Москви з приводу захоплення Криму були завдяки діям Девлет Ґерая відкладені на ще майже два століття[77].
Участь у визвольному русі в Україні
Богдан Хмельницький, потребуючи досвідченої кримської кавалерії для боїв із кінним військом Речі Посполитої, навесні 1648 р. уклав з Іслямом III Ґераєм угоду про спільну боротьбу проти Речі Посполитої. Цей ситуативний альянс сприяв кільком перемогам козацьких військ, але виявився нетривким.
Вважається, що Іслям III Ґерай кілька разів зрадив Хмельницького, тому він був змушений піти на союз з Московією. Така інформація підтверджується джерелами тільки частково. Хмельницький разом з кримськими татарами отримав декілька рішучих перемог над Річчю Посполитою — близько 10 000 повстанців оточили 6 000 авангард Речі Посполитої на чолі з сином гетьмана Стефаном Потоцьким під Жовтими Водами і 16 травня 1648 року знищили його, а 26 травня 1648 під Корсунем розгромили головне військо Речі Посполитої, керівники якого потрапили в кримський полон.
Але вже 8 червня 1648 року Хмельницький відправив московському царю Олексію Михайловичу лист з проханням про заступництво[78], хоча Бахчисарайський договір, укладений в березні 1648 року, передбачав подальші дружні відносини Війська Запорозького з Кримським ханатом, а не з Московією, взаємну допомогу. Протягом усього повстання, ще до «зради» Ісляма III Ґерая, Хмельницький відправляв дипломатичні посольства в Московію.
Під час битви під Берестечком 1651 року, коли під прикриттям артилерії кіннота Речі Посполитої зім'яла козацькі лави й дійшла аж до таборових возів, Хмельницький вдався до відступу, а потім контратакував. Проте контратаку козаків зупинили полки німецької піхоти. Козаки знову відійшли у табір, і тоді поляки почали масований артилерійський обстріл позицій кримських татар, які розташувалися на пагорбі. Дні боїв збіглися з мусульманським святом Курбан-Байрам. Військові дії були заборонені. Незабаром одне з ядер розірвалося біля ніг хана. Ядром був убитий кінь Іслам Гірея. За однією з версій, військо сприйняло це за поганий знак. Почався відступ кримських татар з поля бою, при цьому хан нібито затримав і забрав Хмельницького із собою. Проте Михайло Грушевський пише, що Хмельницького кримські татари не силували: він полишив поле битви за власного бажання[80][81]. Відсутність будь-якої «таємної змови» між Іслямом III Ґераєм та польским королем є підтвердженим історичним фактом, міф про змову проте продовжує мусуватись у вітчизняній історіографії. Об'єктивний аналіз джерел свідчить про те, що головною причиною поразки союзницьких військ став успішний наступ польських військ, що ефективно поєднували кавалерійські дії з вогневою міццю. Існує низка фактів, що свідчать проти навмисної втечі Ісляма III Ґерая, зокрема втрата особистих речей під час відступу, які згодом стали трофеями польських воєначальників (якби втеча була ненавмисною, а не вимушеною хан би не кинув свій табір, прапори та особисті речі), та страта польских полонених під час битви. Крім того, військова поразка змусила також Богдана Хмельницького залишити поле бою. Таким чином, події під Берестечком є трагічною сторінкою історії бойової співпраці між кримськими татарами та українцями не через нібито зраду, а через поразку обох союзницьких армій у битві. Подальші історичні події свідчать про те, що Бахчисарай продовжував прагнути захистити козацьку автономію. Тож у наступному, 1652 році, кримські татари знову прийшли на допомогу козакам, разом із союзниками знищивши польську армію у битві під Батогом[82].
Битва під Жванцем 1653 року іноді описується як нібито зрада кримських татар, що не дозволила здобути остаточну перемогу над Річчю Посполитою. Однак кримський хан був змушений укласти договір з Річчю Посполитою, оскільки до нього надійшли повідомлення про рішення Земського собору Московського царства від 1 жовтня 1653 року щодо протекції над Україною і готовності Московії розпочати війну з Річчю Посполитою. В таких умовах Річ Посполита і Кримський ханат відчули потребу замирення перед лицем московської загрози, отже після оточення кримцями військ короля Яна II Казимира вони змусили його укласти мир. У своїх політичних перипетіях Богдан Хмельницький продовжував використовувати кримськотатарські військові сили як важливий ресурс, прямо повідомляючи російським посланцям про своє небажання присягнути цареві під Жванцем через побоювання щодо можливого союзу кримського хана з польським королем. Натомість він надав кримцям можливість здійснити оточення польської армії та схилити її до проведення переговорів. Однак вже у січні 1654 року Хмельницький відкрито присягнув на вірність Москві разом із Військом Запорізьким. Безпосереднім наслідком цього кроку став новий етап збройного конфлікту в регіоні та очікуване залучення Московії до війни з Польщею та Кримським ханством[82]. Рішення козаків перейти під покровительство Москви було сприйнято Сефер Гази ага, візиром Кримського ханства, як зрада[83][84][85].
Однак вже незабаром Хмельницький пошкодував про свої домовленості з Московією, тому вже гетьман Іван Виговський звернувся до кримських татар за допомогою в боротьбі з Москвою. Мехмед IV Ґерай не відмовив. В битві під Конотопом 40 тисяч кримськотатарських вершників разом з 20 тисячами козаків, 4 тисячами польських найманців отримали рішучу перемогу над 100 тисячами московитів на чолі з Трубецьким[86][87].
Звістка про поразку під Конотопом дійшла і до Москви. Російський історик XIX сторіччя С. М. Соловйов описує реакцію царя таким чином:
Після взяття стількох міст, після взяття столиці литовської царське місто затремтіло за власну безпеку: у серпні за государевим указом люди всіх чинів поспішали на земляні роботи для зміцнення Москви. Сам цар з боярами часто був присутній при роботах; навколишні жителі з родинами, пожитками наповнювали Москву, і ходила чутка, що государ від'їжджає за Волгу, за Ярославль. |
Проте хвилювання царя, що Виговський з ханом піде далі на Москву, виявилися передчасними. Тож тільки-но кримським татарам та Виговському вдалося захопити Ромни, Лохвицю та декілька інших українських міст, які утримували його супротивники, як прийшла звістка з Криму про набіг Івана Сірка на кримськотатарські поселення, і це примусило Мехмеда IV Ґерая з військом залишити Виговського та вертатися в Крим[88].
Пізня історія. Остання можливість Криму зупинити російську експансію
За підбуренням Карла XII Османська імперія 1711 року оголосила Московському царству війну, під час якої Петро I з усім московським військом та зі своєю свитою в період Прутського походу, внаслідок блискучих дій Девлета II Ґерая[89], попав в оточення кримських татар та уникнув полону тільки завдяки зраді османського візира Балтаджі Мехмед-паши та укладенню Прутського миру шляхом підкупу візира. Наступного дня в османський табір прибув Карл XII та звинувачив турецького візира в продажності. Шведський король переконував Мехмед-пашу дати йому 30 тисяч солдатів і, згідно з джерелами, клявся, що «до вечора призведе Петра з мотузкою на шиї»[90][91][92]. Але візир, підкуплений московитами, відмовив Карлу. Девлет II Ґерай, який оточив Петра I, незабаром зажадав від султана страти візира. Візир Балтаджи Мехмед-паша був страчений, і його голова була послана хану, але це вже не змінювало ситуації[93][94]. Зрада візира стала поворотною точкою в Північній війні, яку Московське царство в підсумку виграло, ставши Російською імперією. Після Прутської битви Девлет II Ґерай став вкрай популярним політиком не тільки в Криму, а й у всій Османської імперії. Крім того, він почав дедалі більше визначати політику Стамбула на її північних околицях. Цим Девлет Ґерай, талановитий полководець, почав викликати роздратування султана. Тому кримський хан був відсторонений від влади, а на його місце був призначений непопулярний Каплан Ґерай — свідчення того, що Стамбулу не потрібний був самостійний і сильний політик на кримськотатарському престолі[89]. Під час переговорів було порушено питання відновлення данини до Криму з боку Москви, проте навіть у цьому питанні Балтаджі Мехмед-паша виступив як прихильник Московського царства. За свідченням переговорника П. П. Шафірова, великий візир не став включати навіть цю вимогу Криму до договору навмисно: «через сварку з ханом … зі своєї злості»[95]. Прутський договір так само, як Карловіцький та Константинопольський 1699 та 1700 років, був укладений з ігноруванням кримських інтересів[96].
У 1711 р. кримське військо, у рамках союзу з Османською Державою, та гетьманом Пилипом Орликом здійснює рейд на Слобожанщину з метою ослаблення Московського царства, та бере участь у поході Пилипа Орлика на Правобережну Україну.
Наприкінці XVIII ст. Кримський ханат став ареною боротьби впливів Османської Держави та Російської імперії. Російський уряд був настільки зацікавлений у відторгненні Кримського ханства від Османської Держави, що Катерина II 16 жовтня 1769 направила П. Паніну рескрипт наступного змісту: «Ми вважаємо: чи не можна буде за цих обставин Крим і всі татарські народи послабити в їхній вірності Порті Оттоманській вселенням їм думки до запровадження у себе незалежності від жодного уряду й обіцянкою їм у тому з нашого боку дійсної допомоги». Що ж стосується практичного втілення задумів Катерини II, то тут імператриця давала Паніну повну можливість діяти самостійно, виходячи з обставин, що складалися.
Спроби анексії Криму Російською імперією продовжувалися надалі, шляхом використання розбіжностей у татарському суспільстві та плекання сепаратистських настроїв ногайців. П. Гейсман і О. Дубровський: «…ведучи переговори з татарами, вчасно лякаючи їх, вчасно улещуючи їх же, усуваючи до того ж дуже вміло непорозуміння між ними і запорожцями, мистецьки схиляючи татар до прийняття заступництва Росії… і домагаючись, таким чином, ослаблення їх іноді дуже небезпечної сили, Панін у підсумку зумів викликати у них довіру. Домігшись завдяки цьому умиротворення більшості орд, він водночас полегшив подальші зносини і навіть підкорення Криму». Першими піддалися ногайські орди єдісанські і буджацькі, вступили в союз із Російською імперією від османського верховенства. Після них — єдічкульські та джамбуйлуцькі татари. Подальша доля Криму стала передбачуваною.
Російська агресія. Розорення Криму
Цей розділ потребує доповнення. (серпень 2024) |
Народ московський — підступний і лицемірний, на його слово покладатися неможливо, оскільки він говорить одне, а робить інше, і ця його особливість вже увійшла до прислів'їв християнських народів…Хоча було відомо, що порушення [мирного] договору сталося з їхньої вини, але московити, щоб не приймати на себе відповідальність, доводять, що вчинила це хитромудрим чином держава Оттоманська. Виправдання ж вони собі створили у вигляді ноти міністра Остермана від 12 квітня 1736 року, який публічно висунув вигадку щодо того, що трактат розірвала Оттоманська держава. Але вся історія наша показує… що Крим ніколи не був російською чи турецькою прикрасою. І, на наше щастя, ніколи їм не буде. Він був і залишається кримським. Так, свого часу він йшов, під російським тиском, до свого занепаду — я сам тому був свідком. Але, на щастя, повернулися [з походу] татари, і він повернувся на свій Історичний шлях. Ця книга — скромний верстовий камінь на узбіччі дороги, якою йдуть мої дорогі співвітчизники… Відомо, що держава і престол Дешт-і-Кипчак з повним складом приналежних йому титулів і достоїнств належали кримським ханам, нащадкам Джучі-хана, старшого сина великого Чингіс-хана. Але московська держава шляхом різних комбінацій вирвала з рук мирз, беїв та інших володарів значні території цієї держави… Утім, багато хто не приймав підданства Російського без згоди хана Криму. І тоді російські царі, використовуючи хитрість і обман, забрали стільки татарських земель, що тільки дивно, якби і цей договір порушили не вони, а Оттоманська держава…
Як виправдання ж звалили вони всю провину на Оттоманську державу, але весь світ знає, що вони розірвали трактат. І хіба не відомо, що Катерина I, націлюючись на польські свободи, стала на заваді вибору Станіслава на королівський престол? І невдовзі після укладання миру з Оттоманською державою її війська не перейшли польський кордон і не залишалися на польських землях цілу зиму, всіляко пригнічуючи населення? І тоді польські магнати звернулися до всього світу зі скаргою на те, що росіяни розорили весь польський край, грабують його вже чотири роки, відбираючи все, що тільки можна відібрати. Ось які вони, їхній світ, їхня чесна дружба. Та який християнський народ здатний на таке? Все це притаманне виключно московитам, відомим серед чесних людей своїми мерзенними та підлими вчинками. Тому вже давно жодна з європейських держав не дає віри нічому, що виходить із Петербурга.
Каплан I Ґерай (1707—1708, 1713—1715, 1730—1736) під час другого свого правління взяв участь у османсько-перській війні. Сприяючи зведенню на престол Речі Посполитої Августа Саксонського, росіяни скористалися ситуацією і напали на Крим під командуванням Христофора Мініха й Петра Лассі. Нападники випалили весь півострів й вирізали столицю Бахчисарай.
1736 року Мініх повністю знищив Кезлев і Бахчисарай, міста були спалені, а мешканці перебиті. Після цього росіяни рушили до східної частини Криму. Через розкладання численних трупів епідемія холери призвела до загибелі частини російського війська, і Мініх відвів армію за Перекопський перешийок. Східний Крим був розорений під час походу Лассі наступного року. Росіяни спалили Карасубазар й вирізали населення. 1738 року вони планували новий похід, але він не відбувся через те, що військо не змогло б себе прогодувати — в повністю розореному ханстві не було продовольства і панував голод.
Російська навала 1736–1738 років стала для Кримського ханства національною катастрофою. Всі значні міста лежали в руїнах, економіці було завдано величезної шкоди, в країні лютував голод і холера. Загинула значна частина населення.
Кирим Ґерай. Загибель
Цей розділ потребує доповнення. (серпень 2024) |
Після російської окупації 1771 р., Карасубазарського трактату та Кючук-Кайнарджійського мирного договору (1774), Кримський ханат було оголошено незалежним від Османської імперії, на престолі було затверджено проросійського правителя Шахіна Ґерая. Незабаром російський уряд Катерини ІІ змусив Шахіна Ґерая, проти якого не раз повставало населення, зректися влади і 1783 р. приєднав територію Кримського Ханства до Російської імперії.
Офіційний привід, на підставі якого імператорський уряд бажав провести приєднання Криму до Російської імперії, у трактуванні Катерини II виглядав ось так: «Перетворення Криму у вільну та незалежну область не принесло спокою Росії і обернулося лише новими для неї турботами зі значними витратами. Досвід часу з 1774 р. показав, що незалежність мало властива татарським народам і, щоб охороняти її, нам потрібно завжди бути збройними і при існуванні миру розморювати війська важкими рухами, роблячи великі витрати, як під час війни. … Беручи до уваги всі ці обставини, ми прийняли рішення дати інший зворот кримським справам і зробити на майбутній час Кримський півострів не гніздом розбійників і заколотників, а територією Російської держави. Через таке розуміння ми з повною впевненістю повідомляємо всім нашу волю на присвоєння Кримського півострова і на приєднання його до Росії».
Колонізація Таврійської області розпочалася відразу після підписання у 1774 Кучук-Кайнарджійського миру. Через намір Катерини II завітати до Криму, Потьомкін повинен був заселити його новими мешканцями, на що зі скарбниці вже були надані гроші. Потьомкін став активно закликати іноземців, щоб вони переїжджали на постійне проживання до Криму. Кількість іноземних переселенців на півострів стала збільшуватися з 1762 року, коли 4 грудня був опублікований імператорський маніфест, згідно з яким їх запрошували перебиратися до Росії. Іноземці не забарилися прийняти пропозицію російського уряду. Уряд надав іноземним колоністам вагомі пільги. Вони 10 років не платили податків, звільнялися від військової повинності та військових постоїв, одержували гроші на проїзд до місця свого мешкання, наділялися землею в Криму. Щоби надати новим колоністам землю, з неї почали виганяти місцевих власників. Це призвело до того, що з півострова почали від'їжджати корінні мешканці краю. Через безперервну еміграцію тягом 60 —70-х років XVIII століття кількість населення, яке мешкало лише на Кримському півострові, скоротилася з 300 до 152 тис. осіб.
У вересні 1780 О. Безбородько представив Катерині II свій «Меморандум про справи політичні». Цей меморандум містив проєкт розділу території Османської імперії між Російською імперією та Австрійською монархією. Пропонувалося у випадку укладення мирної угоди з Османською імперією «ухвалити, щоб Молдова, Волощина та Бессарабія під ім'ям своїм стародавнім Дакія створені були областю незалежною з християнським сувереном, за умови, щоб ця держава не могла бути приєднаною до Росії та Австрії». Передбачалася можливість, що війна призведе до «повного знищення Османської імперії та до відродження стародавньої Грецької імперії на користь молодшого великого князя» — тобто під егідою онука Катерини II Костянтина. Пропозиція Катерини II австрійському урядові дістала назву «Грецький проєкт». Побоювання з боку монархів Європи посилення впливу Російської імперії призвело до того, що проєкт Катерини II не дістав підтримки, і вона не мала можливості втілити його у життя.
Кримський півострів було анексовано Російською імперією 9 квітня 1783 р. Майже рік управління півостровом здійснювалося військовою владою через створену з цією метою мусульманську нараду. 2 лютого 1784 було видано наказ, згідно з яким створювалася Таврійська область, до складу якої увійшли Кримський півострів, Тамань і землі на північ від Перекопу аж до Катеринославського намісництва. Першим губернатором Таврійської області став Григорій Потьомкін.
Відразу після встановлення в Криму нової влади російський уряд почав впроваджувати на півострові російські методи управління економікою краю та закріплювати за собою право на володіння місцевою землею. Згідно з офіційними даними до 1796 року (тобто лише за 12 років знаходження Криму в складі Російської імперії) у селян було відібрано та передано російським дворянам 288 тисяч десятин землі. Разом з відібранням землі уряд розпочав поширювати на селян причорноморських земель ханства та Кубані кріпацтво.
Кримськотатарський історик Халім Ґерай з роду Ґераїв в роботі Рожевий кущ ханів, виданої в 1811 році, так описує наслідки анексії Криму Росією[98]:
Кримське населення вдалося в глибоку зневіру і траур. Особливо гіркою була свідомість того, що вони потрапили в рабську залежність від народу, з яким билися протягом століть і завжди брали гору. Свідомість приреченості як народу і як держави обпекло всі серця. Народ зважився на еміграцію. Тисячі сімей, кинувши худобу, майно і батьківські вогнища, почали виїжджати в Румелію і Анатолію через море і сушу. Російська адміністрація в перший час не бажала знелюднення краю. Як би бажаючи збити хвилю еміграції, Потьомкін одним разом порізав шаблями 30 тисяч чоловік — дорослих і дітей, що зібралися до від'їзду. Народу довелося скоритися і підставити свої шиї під ланцюга рабства. Що стосується емірів і мурз, то куплені наданими їм Катериною і Потьомкіним пільгами, маєтками, платнями і титулами, вони залишилися сторонніми спостерігачами страждань свого народу. Оригінальний текст (рос.)Крымское население впало в глубокое уныние и траур. Особенно горьким было сознание того, что они попали в рабскую зависимость от народа, с которым бились в течение веков и всегда одерживали верх. Сознание обреченности как народа и как государства обожгло все сердца. Народ решился на эмиграцию. Тысячи семей, бросив скот, имущество и отцовские очаги, начали уезжать в Румелию и Анатолию через море и сушу. Русская администрация в первое время не желала обезлюдения края. Как бы желая сбить волну эмиграции, Потемкин одним разом порезал саблями 30 тысяч человек — взрослых и детей, собравшихся к отъезду. Народу пришлось покориться и подставить свои шеи под цепи рабства. Что касается эмиров и мурз, то купленные предоставленными им Екатериной и Потемкиным льготами, имениями, жалованьями и титулами, они остались посторонними наблюдателями страданий своего народа.
Відносини з сусідніми державами
З Османською імперією
У 1475 році Османська імперія захопила Південний берег Криму (але вона, Османська імперія, ніколи не володіла всім Кримом, або його більшою частиною), і з цього року Кримський ханат опинився в складному становищі по відношенню до Османської імперії, яке не можна однозначно охарактеризувати як васалітет[99]. Наразі література з історії Кримського ханства перебуває під величезним впливом двотомної праці історика В. Смирнова про безроздільну владу Османської імперії над Кримом і повну підпорядкованість другого, при цьому сам автор визнає, що у своїй праці спирався виключно на турецькі джерела[100]. М. І. Веселовський, видатний російський сходознавець, у рецензії на працю Смирнова пише: «Турецькі історики, виставляючи татар народом грубим, третирують їх зверхньо; прагнення принизити татар перед турками, показати, яку велику перевагу має султан перед кримським ханом проглядає у цих істориків постійно. Тому і події, описувані турками, набувають особливого забарвлення…»[101]. Як вказує історик Зайцев І. В., В. Д. Смирнов зміг неявно запропонувати також і принципово інший погляд на роль Криму в східноєвропейській політиці XVI—XVIII ст. Спробу розвинути ідею Смирнова про роль Криму як гаранта європейської рівноваги не так давно зробив і польський дослідник Даріуш Колодзєйчик[102]. Він звернув увагу, що окремі положення в кримських текстах дуже близькі сучасним ідеям про європейську рівновагу, а політико-географічний горизонт кримських політиків включав такі країни, як Венеція, Австрія, Данія і Швеція. У монографії «Історія Криму» під редакцією Юрасова додатково пропонується Пруссія (у 1760-их)[35]. Дійсно, кримські хани досить часто діяли якщо не всупереч інструкціям зі Стамбула, то принаймні ігнорували їх[35]. Так, як пишуть французькі дослідники А. Беннігсен І Ш. Лемерсьє-Калькеже, падишах тільки мав право, втім, вельми формальне, вимагати від них приєднатися на чолі кримськотатарських армій до великої армії імперії[35].
Наприклад, на початку 1476 року хан Нур-Девлет, запрошений Мехмедом II приєднатися до османських військ у Молдові, відхилив його під приводом нападу на Крим хана Великої Орди Ахмата. Він поводився, таким чином, не як васал, а, скоріше, як непостійний союзник, якого більш турбували свої інтереси, ніж інтереси Османської імперії. У 1521 Мехмед I Ґерай також відповів лише злегка ввічливою відмовою на запрошення Сулеймана Великого приєднатися до османської армії в Угорщині[103][35]. Хоча хан і отримував щорічно утримання (сальме) від султана, він мав всі атрибути незалежності, прийняті в середньовічному ісламському державному устрої: право хутби (згадки в проповіді) і право карбування монети з власним ім'ям (сікке)[104].
Османський мандрівник Евлія Челебі, який відвідував Крим в середині XVII століття, описував ставлення самих кримських татар до Османської імерії і османського султана. Таке, за книгою Челебі, було ставлення до спроби султана змістити чинного хана: «Карачі, бадраки і ногаї, Ширіни і Мансури схвилювалися і пропонували тисячі речей … Деякі кричали: „нехай Хаджі Ґерай [калга] обложить фортецю Кефе!“, інші кричали: „встанемо табором біля фортеці Ор і не пустимо в Крим хана, візира Іслама-агу і калгу Кирим Ґерая, будемо битися з османцями“ … Зійшовши, він [чиний хан] сказав: „Ті, хто хоче їхати до Порогу щастя, нехай їдуть по морю або по суші. Я ж, розпорядившись усіма своїми справами, вирушаю зі своїми карачеями по суші“. Коли він так сказав, кримський народ зрадів: „якщо хан йде по суші, мається на увазі, що він збирається в похід проти османців“. Вони дуже зраділи і заспокоїлися»[105]. А французький історик Шарль де Пейссонель в «Записках про Малу Татарію» (1755) згадував такий випадок: «Девлет-Гюрай, отримавши наказ про повалення від Порти, наказав роздягнути офіцера, який привіз йому цей наказ і, одягнувши на нього баранячу шкуру, посадити на осла і вислати з Криму»[106].
В історичній науці відомі спроби (як успішні, так і ні) кримських ханів укласти антиосманські союзи з Великим князівством Литовським, Річчю Посполитою і, частіше, з козаками. Це може вказувати на те, що вплив Османської імперії іноді був гнітючим для Криму. Наприклад, спроба створення антиосманського союзу у 1620-их роках. Шахін Ґерай (кримський політичний діяч XVI ст.) у своєму листі до польського короля писав йому, запрошуючи до антиосманської коаліції: «Не надсилайте нам більше як дари золото і хутряні шуби, як це велося здавна, а замість того краще надішліть нам пороху і свинцю, тому що раніше ми купували ці запаси у турків, але тепер, будучи нашими ворогами, вони перестануть продавати їх нам». Шахін Ґерай просив допомоги у польського короля у боротьбі проти Османської імперії, пропонуючи йому навіть, щоб Крим увійшов третьою державою до складу Речі Посполитої. Але король, побоюючись війни з Османською імперією, відповів, що не потребує цього[107]. У 1670-их Аділь Ґерай вів переговори з запорозьким гетьманом Петром Суховієм про можливість союзу проти Османської імперії і Речі Посполитої. Хан повинен був допомогти гетьману у війні з Річчю Посполитою, а запорожці в свою чергу надати Криму допомогу в боротьбі з Османською імперією. Однак проєкт так і залишився нездійсненим[108].
У 1670-их існував проєкт союзу (конфедерації) Речі Посполитої і Кримського ханства проти Османської імперії і Московії, від якого безпосереднім чином залежав розвиток ситуації на лінії Москва-Варшава[109]. Польський король Ян Собеський відправив до хана звільненого з полону знатного кримського татарина Аліш-агу з меморіалом, в якому Ян III перераховував всі образи, заподіяні Криму Османською імперією, і просив надіслати ханських послів для подальших переговорів. Кримський хан Селім I Ґерай двічі відправляв послів до Речі Посполитої для перемовин з цього питання. У січні 1685 року М. Краєвський переслав інформацію про переговори, отриману через Львівську пошту, до Москви. Згідно з нею, Собеський пропонував сприяння у звільненні Кримського ханства від «османського ярма». Союз не був укладений[109].
З українськими козаками
Цей розділ потребує доповнення. (серпень 2024) |
Докладніше:
- Запорозько–кримський договір 1624 року про взаємодопомогу між Військом Запорізьким і ханом Мехмедом ІІІ Ґераєм та калгою Шагіном Ґераєм проти ставленика Османської імперії Джанібека Ґерая.
- Битва під Жовтими Водами 1648 року — перемога козацько-кримського війська над польською армією під час Хмельниччини.
- Корсунська битва 1648 року — перемога козацько-кримського війська над польською армією під час Хмельниччини.
- Конотопська битва 1659 року — перемога козацько-кримського війська над московитами під Конотопом.
З Московією
- Данина Московії в Крим
Поминки — щорічна данина Московії[110][111] кримським ханам, що сплачувалася у 1474—1700 роках.
Докладніше:
- Московсько-кримські війни XV—XVIII століть
- Кримський похід на Москву (1571). Похід завершився спаленням Москви 3 червня 1571 року.
Московське царство припинило щорічну виплату данини в Крим тільки 1700 року, при Петрі I[112], з підписанням Константинопольського мирного договору з наступним формулюванням (стаття VIII[113]):
А понеже Государство Московское самовластное и свободное Государство есть, дача, которая по се время погодно[c] давана была Крымским Ханам и Крымским Татарам, или прошлая или ныне, впредь да не будет должна от Его священнаго Царскаго Величества Московскаго даватись, ни от наследников его… |
Проте в 1711 році Петро I з усією своєю свитою потрапив в оточення кримських татар на річці Прут, і тоді питання про виплату щорічної данини в розмірі 18000 рублів з Московського царства в Крим було поставлено знову в ході переговорів[114]. Вийти з оточення Петру I допомогла тільки зрада османського візира — Балтаджи Мехмед-паші, засудженого пізніше до смертної кари, який уклав Прутський мир[115].
Культура
Духовна культура. Освіта, література та філософія
Розум робить людину істотою шляхетною, а шлях до вдосконалення розуму лежить через науку… Хто не поважає науку, будь він хан чи падишах, не зможе створити нічого ґрунтовного, нічого розрахованого на майбутнє, і рано чи пізно спіткає його безчестя. Я наказав повісити в дверях медресе цей ланцюг, щоб кожен, ким би він не був, при вході в цей священний храм науки схилив свою голову, висловивши таким чином свою повагу до науки.
Система освіти в Кримському ханстві
Золотоординський період у Криму був досить плідним для розвитку науки, однак у момент розпаду та політичної нестабільності спостерігався занепад у науці та творчості. Так, відомий кримський правознавець і філолог Сеїд Ахмед Киримі (пом. 1474) в бесіді з османським султаном Мехмедом II Фатіхом казав, що «Кримська країна» — батьківщина 600 релігійних авторів (муфті) і 300 авторів різних наукових праць (мусанніф). Незважаючи на кризу, все ж таки наука продовжувала розвиватися: у самого Сеїд Ахмеда Киримі, згідно з наявними джерелами, був цілий ряд трактатів з галузей релігійних наук, логіки, філології та містицизму. Стабілізація ситуації в Криму в XV сторіччі благотворно позначилася на кримській освіті. При Менглі Ґераї, наприклад, у Салачику як «центр вченності» відкривається Зинджирли Медресе — найвідоміший навчальний заклад ханського часу (деякі дослідники навіть характеризують його як найстаріший заклад вищої освіти як у Криму, так і у всій Східній Європі[117]). Загалом багато кримських ханів мали хорошу освіту. Особливо варто відзначити Кирим Ґерая, який мав інтерес до європейської драматургії та, зокрема, до творчості Ж. Б. Мольєра, про що повідомляв французький консул у Криму у 1767—1769 роках барон де Тотт[118]. Освіта як система. У Криму було два рівні освіти: початкова школа — мектеб та заклади середнього та вищого рівня — училища-медресе, проте вона не обмежувалася лише цим. Наприклад, існували заклади дар-уль-гаффаз (або школа гафізів), дар-уль-курра, дар-уль-хадіс (школа знавців хадисів) та дар-уль-тиб (школа медиків). Евлія Челебі, османський мандрівник, який відвідав Крим у XVII сторіччі і залишив записки про свою подорож, повідомляє про 80 мусульманських шкіл лише в семи кримських містах, не кажучи при цьому про села. Щодо медресе, то, згідно з камеральним описом Криму, наприкінці 1783 року після російської анексії на території Криму функціонувало щонайменше двадцять шість медресе. Архіви медресе ханського періоду не збереглись, проте вони можуть бути частково відновлені за рахунок матеріалів кадіаскерських книг. Зинджирли Медресе продовжувало бути найбільш відомим кримським медресе і одним з найбільш багатих російських медресе до початку XX сторіччя. Бібліотеки. Зібрання ханської бібліотеки було майже повністю втрачено або зберігається у архівах Петербурга[119]. Під час розорення Криму 1736 року було спалено безліч бібліотек, у тому числі величезну Ханську бібліотеку[120], Карасубазарське древлесховище, Єзуїтську бібліотеку з її архівом та Національний архів ханства[121]. Стародавні книги, що збереглися, були в 1929 році вилучені і спалені в ході боротьби з традиційною кримськотатарською писемністю, історією та культурою[122]. Є тільки невелика частина цієї колекції, що випадково збереглася: наприклад, Вавілонський кодекс (927 року), Каталог Каїрської бібліотеки (1008 року), тафсир автора XIII сторіччя Мухаммада ал-Куртубі; коментар юриста XIV сторіччя ал-Махбубі до трактату «Виправлення основ права»; шеститомне каліграфічне склепіння хадісів найранішого та авторитетного їх збирача аль-Бухарі; поема про шахи Мухаммада ібн'ал-Хаббарія; коментар кримського улема Мухаммада ібн'Абд ар-Рахіма ал-Кирими до творів видатного перського поета Джамі та збірка проповідей кримського шейха Мухаммада ібн'Абд ал-Каріма ал-Кирими[123]. Відомі й такі книги: трактати з медицини («Тиб кітаби»), астрономії («Хейе́т») та математики («Ільм-і хесабдан рисале»), книга з фарсі («Фарісі кітаби»). Крім цього, у списках книг з ханської бібліотеки, датованих 1722 і 1733 роками, присутній рукопис однієї з двох редакцій добре відомої в науковому світі енциклопедичної праці каїрського вченого-правознавця та зоолога Камаль ад-діна ад-Дамірі (пом. 1405) під назвою «Хайат аль-хайаван» («Життя тварин»). Евлія Челебі повідомляв, що Бахчисарай — «джерело вчених і збір премудрих, місце проживання поетів, тому там багато і вчених-медиків. Майстерні лікарі та хірурги-кровопускачі — дуже великі майстри в науці пульсу, подібні до Галена». Відомі імена багатьох мудерисів (наприклад, видатний математик Усеїн Рифки, факіг Абдуррахман Бабакуш, бахчисарайський проповідник та поет XVIII сторіччя Осман Ефенді, хірурги Деде Масум, Таркан, Альп-акай, видатні вчені-врачі Аліша-мирза, Дудус-ата, вчений та поет Сеїд Ахмед Киримі, історик і поет Хурремі Челебі та багато інших)[124].
|
Кримськотатарська література
Період Кримського ханства аж до кінця XX століття залишався одним із найменш вивчених у багатовіковій історії кримськотатарської літератури. Завдяки зусиллям численних дослідників зараз авторський корпус кримськотатарської літератури цього періоду вважається сформованим. При цьому десятки авторів все ще відомі лише за іменами або іноді про них є мінімальні біографічні відомості, відомі лише окремі твори. Крім того, проза значно менш досліджена ніж поезія[125]. Початковий етап. У період Кримського ханства кримськотатарська література вступила, маючи два століття розвитку в період Золотої Орди. У золотоординські часи в Криму було створено щонайменше три великі пам'ятники. Дві поеми на сюжет про Юсуфа і Зулейху поетів Махмуда Киримли (XIII ст.) та Абдульмеджида Киримі́ (2 пол. XIV — 1 четв. XV ст.), а також 800-сторінковий суфійський трактат на фарсі «Календар-наме» Ебубекра Календара (XIV ст.). Відомий і перший досвід кримськотатарської історіографії — твір «Історія Тохтабая» («Тохтабай таріхи»), що, ймовірно, датується початком XV сторіччя, збереглися і зразки поетичних епітафій. Відомі вірші перших кримських ханів, а також трактати з богослов'я, логіки, філології та суфізму Сеїда Ахмеда Киримі́[126].
XVI сторіччя. Загальний список відомих на сьогодні кримських авторів цього періоду включає зараз понад двух десятків імен, приблизно стільки ж османських авторів у цей період проживали в Криму і брали участь у місцевому літературному житті. Майже всі великі хани цього періоду самі писали вірші та прозу і всіляко сприяли розвитку літератури у державі[d]. Відомі імена поетів авторів диванів. Одним із таких є Мустафа Мюдамі — найраніший відомий кримський поет, перу якого належить поетичний диван. Його «Диван» містить близько 80 віршів та поем. Творчість Гази II Ґерая, який писав під псевдонімом Газаї́, досліджували Амді Гірайбай та в нарисі «Література кримських татар» Агатангел Кримський, він же переклав низку творів Газаї́ українською мовою, статтю про Газаї написав і видатний український поет Іван Франко. Дослідженням його творчості займалися також інші дослідники[128]. У ліриці поета присутні твори, написані кримськотатарською, османською, чагатайською та азербайджанською мовами. Що стосується жанрів, дослідники виділяють його любовну лірику, вірші військово-похідного жанру, релігійно-філософську лірику, зразки дидактичного, сатиричного та гумористичного жанрів. Його сучасник Фейзі Кефеві присвятив Газаї кілька хвалебних од у формі касиди[129]. Інші відомі творці цього часу: Кайсуні-заде Нідаї́ (відомий як Реммаль-Ходжа), Усеїн Кефеві́, Сахіб Ґерай та інші. Перу Реммаль-Ходжі належить історіографічний труд «Історія хана Сахіб Ґерая» — сберігся у шести списка, що знаходяться у Петербурзі та Парижі, їм же була перекладена велика кількість східних творів (серед них, наприклад, переклад пам'ятника золотоординської літератури — поемаи Хюсама Кятіба «Хікаєт-і Джумджуме султан»). Усеїн Кефеві переклав з коментарями з перської на тюркську «Ґулістан» Сааді Ширазі[130].
XVII сторіччя. Період плідного розвитку кримськотатарської літератури. Загальний список поетів та авторів різних творів включає п'ять десятків імен. Дослідники зазвичай виділяють три основні напрями: література дивана (вона ж палацова), література суфійської обителі та ашицька література. Найвідоміший представник ашицької поезії Криму, як і всієї тюркомовної літератури, — легендарний поет Ашик Умер із Кезлєва. Серед інших поетів цього сторіччя Ризаї́, Селямі́, Кадрі́, Фетхі́, Наїм, Фазлі Челебі, що «не знав рівних у мистецтві складання таріхів» — віршів у формі поетичної хронограми. Твори одних авторів (як, наприклад, поетеси Хан-заде Етіме) були повністю втрачені, інших дійшли окремими фрагментами (Хан-заде́ Хани́м, Аріфі́, Бахті́). Були й ті, чия творчість збереглася значно повніше, причому рівень цієї спадщини вказує на значний талант. Одним із них був хан Бахадир Ґерай, який писав під псевдонімом Резмі́ — спадщина поета складає близько тридцяти газелей та окремих двовіршів. Вірші Резмі сповнені мотивами любові, філософських роздумів про мінливість долі. Шахін Герай-султан (Шахі) був майстром візуальної поезії: відома його циклічна ода у вигляді квітки. Мехмед Герай 4 писав під псевдонімами Хані́ та Кяміль, з його творчості до наших днів дійшло лише 12 творів. Талібі Кефеві написав історію османської династії у віршах «Теваріх-і Ал-і Осман». Джан-Мухаммед — один із найвідоміших кримських поетів дивана — написав поему, яка розповідає про визвольний рух українського козацтва проти Речі Посполитої, «Тогай-бей». Вона була знайдена Османом Акчокракли в одному з прибережних сіл Криму в 1925 році, за сприяння академіка Агатангела Кримського статтю про поему було опубліковано у збірнику «Студії з Криму». Судячи з усього, поема написана у формі маснаві́, з точки зору жанру — газават-наме́. Ашик Умер — один із найбільш талановитих та плідних поетів ашиків. Його перу належить близько 2000 творів. Вже за життя він був визнаний майстром (уста́д), лірика його на багато століть стала об'єктом наслідування[131]. Проза. У цей час було написано «Літопис Кипчацького степу» та «Історію Єгипта» Абдуллаха Рідвана, «Історія Ислям Ґерая» Хаджі Мехмеда Сенаї́, що написана на замовлення Сефер Гази ага та зберігається в єдиному екземплярі у Британському музеї, «Історія Мехмед Ґерая», «Історія підкорення Багдада» Хасана Веджіхі та інші[132].
XVIII сторіччя. У цей час Кримське ханство жило у значній політичній напрузі, пов'язаній із ситуацією на його кордонах. Події 1736—1737 років посилили цю тривогу, яка не пройшла у Криму аж до анексії 1783 року. Незважаючи на це, список відомих авторів цього століття налічує понад п'ятдесят імен. Багато творів тієї епохи також не збереглися. Наприклад, із творчості відомого вченого, історика та поета Абдульгаффара Хасана Киримі, якого Саїд Ґерай у праці з історії Криму характеризував як «наставника поетів Криму», відзначаючи у нього наявність «Історії Криму» у віршах, зберігся лише невеликий вірш. Саїд Ґерай згадує й інших поетів тієї епохи: Пір-Мехмед агу, Ісмаїла Мірзу, Мухаммедджана Ефенді, якого він називає «найкращим із поетів Криму», Хаміда Ефенді, а також двох учених та поетів з Буджака — Дагістані Мехмеда Ефенді та Абдурразака Ефенді. Сучасник Саїда Ґерая, автор двох «диванів» Хурремі Челебі. XVIII століття — золотий вік кримськотатарської історіографії ханського часу. «Історія» Мехмеда Ґерая, «Збірник подій» («Вакіат меджмуаси») Месуда Ефенді та «Збірник» («Меджмуа») Абдульвелі Ефенді, які хронологічно описують події першого десятиліття XVIII століття. Четвертою працею, хронологічно дещо віддаленою від попередніх, є «Короткий історичний нарис» («Рісале-і мухтасаре») Хайруддін-заде Мехмеда аш-Ширіні, доля якого залишається невідомою. У подальшому з'явилися численні хроніки, що мають значну історичну та літературну цінність. Серед найбільш помітних праць можна виділити чотири твори, опубліковані протягом відносно короткого періоду: від середини 1740-х до кінця 1750-х років. Хронологічно першим із них з була праця Сеїда Мухаммеда Різи під назвою «Ес-Себ ус-сеййар фі ахбар-і мулюк-іт-татар» («Сім планет у звістках про царів татарських», 1744 року), що став одним з найпопулярніших творів у галузі кримської історіографії ханського часу. Дослідники характеризують його як «джерело першої категорії», а також «енциклопедичний збірник щодо кримськотатарської старовини», що за багатством і різноманітністю свого змісту перевершує все, що було відомо на той момент з історії Кримського ханства, зазначаються його високі літературні достоїнства, а також виваженість викладу та опора на джерела. Наступною працею є хроніка «Опора вістей» («Умдет аль-Ахбар») авторства Абдульгаффара Хасана Киримі. Третя — «Історія кримських ханів» Хурремі Челебі. Найпізніша праця — «Історія Саїда Герая» історика та поета Саїда Ґерая. Крім історіографічних творів, у літературі XVIII століття відома і ціла низка зразків релігійно-суфійської прози, у тому числі перекладного характеру. XVIII століття, попри драматичний характер численних військово-політичних подій, які завершилися захопленням ханства в 1783 році, виявилося надзвичайно плідним для розвитку крымськотатарської літератури. У поезії починають домінувати сюжети із місцевого життя. Крім того, крымськотатарська історична проза переживає свій найзначніший період розвитку, збагативши скарбницю крымськотатарської літератури рядом надзвичайно яскравих пам'ятників. У всі зазначені періоди в Криму жили і творили також османські автори, що походили не з земель Кримського ханства і залишили значну літературну спадщину[133].
|
Філософія
Філософська думка в Криму розвивається з появою та поширенням ісламу на півострові з XIII століття. Біографія багатьох кримських учених була пов'язана з Єгиптом, Сирією та Хіджазом, які входили до складу Мамелюцької держави, оскільки багато правителів Мамелюцького султанату походили із західного Дешт-і Кіпчака. Серед перших авторів кримського походження можна виділити Шараф ад-Діна аль-Киримі (?—1440). Єдина відома робота аль-Киримі — написаний в 1407 «Шарх Манар аль-Анвар», що відноситься до категорії тлумачень спадщини авторитетів минулого. Матеріали на основі праць ан-Насафі[ru] у Криму викладав Ібн аль-Баззазі. У праці «Манар аль-Анвар» порушуються найважливіші питання основ ісламського права, а також специфічні філософські питання — гносеологія, етика, герменевтика. Інший філософ Ахмад аль-Киримі — автор щонайменше восьми робіт — всі вони збереглися до наших днів лише у вигляді рукописів і, незважаючи на свою значущість, не виходили у світ[135].
Один із найвидатніших представників кримського суфізму — містичного напрямку в ісламі — Ібрагім бін Гакк бін Мухаммад аль-Киримі, відомий як «татарський шейх» (шейх ат-татар), зробив вагомий внесок у розвиток філософської думки свого часу. Його філософська концепція ґрунтується на ідеї «сходження» душі, яка проходить послідовні «кола», що сприяють відділенню від «затемненої природи» людини. Згідно з аль-Киримі, природа є «затемненням», яке виявляє себе на стику духовного і матеріального світів. Він розрізняє три рівні природи: рівень дій, властивостей і сутності, які в співтоваристві є завісою Аллаха, що знаходяться між рабом і Господом. Відповідно до цієї концепції, вилучення від природи є подоланням «приховання» та «досягнення основи вічного світла». Аль-Киримі вважав, що складові частини людського розуму є моральними якостями. Досягши «чистого світла», душа починає «сходження», проходячи від «поодинокості» (аль-ахадія) до «єдності» (аль-вахідійя). Він писав: «Дана Богом досконалість не здійсненно, крім як за допомогою рівнів сходження та стоянок сходження, перебуваючи в постійному русі». Окрім суфізму, в Криму розвивався також калям. Представником цього напрямку був Абу ль-Бака аль-Кафаві, чиї праці продовжували видаватися і в другій половині XIX століття. Його робота «Книга загальних понять» характеризується широкою джерельною базою — понад 180 робіт. Аль-Кафаві також написав кілька інших важливих праць, зокрема «Рісале фі ваджиб» («Послання про доказ існування обов'язкового буття») і «Рісале фі Адаб аль-Бахс» («Послання про спосіб дослідження»), а також низку коментарів до робіт інших авторів[136]. Кримські філософи зробили вагомий внесок у розвиток ісламської філософії, зокрема у раціоналізацію герменевтики (Шараф ад-Дін аль-Киримі, Абу ль-Бака аль-Кафаві), спробу оновлення авіценнівського каляму (Мухаммад аль-Кафаві) та появу історіософської доктрини в суфізмі (Ібрахім). Їхні праці сприяли індивідуалізації мусульманської релігійності та розвитку тюрко-мусульманського суспільства на постосманському просторі. Дослідники ісламьскої філософії (наприклад, М. М. Якубович) відносять релігійно-філософську спадщину Кримського ханства до однієї з найдинамічніших традицій посткласичної ісламської філософської думки, де робота з класикою поєднувалася з новаторськими інтелектуальними підходами. Ця спадщина зробила свій внесок у подальший розвиток тюрко-мусульманського суспільства на постосманському просторі[137].
|
Матеріальна культура. Архітектура та мистецтво
Цей розділ потребує доповнення. (серпень 2024) |
Всі хани, ханські сини та султани, їхні дружини та дочки розважаються в цьому саду. Це такий прекрасний сад, у якому, як у райському саду — рожевому квітнику — з кінця в кінець протікає вода, що дзюрчить, затримується біля палаців, які розташовані по кутах саду. [У палацах] закохані, залишившись наодинці, слухають співи солов'їв. Вода і повітря там такі прекрасні, що якщо хтось погуляє там хоч одну годину, він забуде горе і смуток і буде в радості. Кожен із високошанованих ханів у різних частинах саду побудував різноманітні позолочені та розписні чудові палаци та павільйони, альтанки, ніби зроблені з китайської порцеляни. І є там різні басейни, фонтани і палаци-хавернаки, такі, що якщо на них подивиться володар знань в архітектурі, то він покладе пальця до вуст, і розум його вразиться.<…>
Загалом, у Криму не може бути більше подібного місця прогулянок, разючого саду, подібного до райського. Бог, який дарує надію, нехай зробить його благоустроєним до кінця віку, прикрасить його і не призведе до запустіння.Различных плодовых деревьев, которые там растут, нет нигде больше не только в Крыму, но и в любой другой стране. А плоды там настолько сочные, что когда их отправляют в подарок в другие города, если они проедут 10 фарсахов, то за это время плоды не потеряют сладости и прелести, в течение долгих дней. Потому что эти плоды выросли на месте с прекрасным воздухом и водой. Тысячи видов цветов с превосходным запахом, присланные в подарок ханам, наполняют нос ароматом. Особенно замечательны луковицы анатолийского бакыраза 16, подобные мускусу Рума, и саженцы трапезундской гвоздики, истанбульский золотой тюльпан «Монла Челеби», тюльпан «Чилли Хаджи», тюльпан «Кягытханэ», различные красные пионы, истанкойский гиацинт, и много сотен тысяч видов луковиц цветов, приходящих в подарок, красуются в этом саду. Входящие в этот сад думают, что попали в вечный Рай. Весной все деревья зацветают, цветут сливы, яблони, груши, черешни, вишни и другие деревья, распускаются прочие цветы. В этом месте человек пьянеет от благоухания. [Уместен] аят, который говорит о саде Ирема: «Не создано подобного ему в странах». Сад этот бесподобен, неповторим, он — подобие Рая на бренной земле.
Этот прекрасный сад был так украшен во время Мухаммед Герай-хана, потому что сам хан — благородная личность, обладатель природных дарований, щедрости и великодушия. Под покровом тени различных высоких деревьев, между лужайками и цветниками журчат ручьи и источники-сельсебили, в многих сотнях мест выбрасывается из водометов чистая вода на листья и плоды. вода из фонтанов стекает с деревьев, как благословенный дождь.
Замечательные мастера из многих стран и много тысяч пленников — обладателей джемшидовых искусств и обширных познаний — построили в этом саду здания различных архитектурных стилей. Действительно, строения, подобные тем, что в саду Ашлама, есть разве что в городе чудес, в Константиние, то есть в Исламбуле.
Прежде всего следует рассказать о тарихах на дворцах. Во-первых, тарих на дворце нашего господина Бехадыр Герай-хана: Прекрасный купол да будет воздаянием за усердие, Пусть будет тарихом завершения — «Отличный дворец», год 1049.
Далее — тарих дворца нашего господина Мухаммед Герай-хана: Сказали — редкая диковинка, Мы сказали тарих: «Дворец — райское жилище», год 1052.
Еще один тарих на дворце Мухаммед Герай-хана: Если спросить о счете лет его, Мудрость скажет тарих: «Шахиншахский дворец», год 1052.
Другой тарих на дворце Мухаммед Герай-хана: Построил его Мухаммед Герай-хан. Тарих: "Благоустройство", год 1055.
Еще один красивый тарих: Провидением Владыки был построен этот купол, Его тарих: «Как прекрасно сложен этот дворец!», год 1056.
Короче говоря, если мы будем описывать все сооружения в этом саду и их тарихи, это послужит препятствием к редактированию черновых записок и другим путешествиям.
В общем, в Крыму не может быть больше подобного места прогулок, поразительного сада, подобного райскому. Бог, дарующий надежду, пусть сделает его благоустроенным до скончания века, украсит его и не приведет к запустению.
Потом этот нижайший из низких развлекался и наслаждался в этом месте.Адміністративний поділ
За переписом 1740 року хана Менглі-Герая II на території Кримського півострова існувало 6 каймакамств, 48 кадиликів (адміністративних округів), 9 міст, 1399 укріплених сіл[140]. На чолі кадиликів стояли кадії, мусульманські судді.
- Каймакамства
- Акмечетське (з 9 кадиликів)
- Бахчисарайське (з 6 кадиликів)
- Карасубазарське (з 9 кадиликів)
- Кафинське (з 11 кадиликів)
- Гезлевське (з 5 кадиликів)
- Перекопське каймаканство (з 6 кадиликів)
- Кадилики
|
З них перші 19 — у степовому Криму (північніше Салгіра й Булганака), наступні 5 — на Керченському півострові, а останні 24 — на півдні Криму.
- Міста
- Ахтіар
- Інкерман
- Бельбек
- Мангуп
- Бахчисарай — столиця держави, резиденція хана.
- Акмесджит — резиденція калги.
- Карасубазар
- Чуфут-Кале
- Бейства
- Автономні бейства (князівства) шляхетних родів:
- Кримські беї: Ширін, Барин, Аргин, Яшлав (Сулеш), Седжеут;
- Ногайський бей: Мансур (Мангит)
- Половецький бей: Кипчак.
Державний устрій
- Форма державно-територіального устрою
За формою державного устрою Кримський ханат був децентралізованою унітарною державою, територія якого була поділена на бейлики, на чолі яких стояли могутні беї. В кожному бейлику створювалися власні органи влади та військові сили; деякі з них вступали у міжнародні стосунки з сусідніми державами, вели переписування з зарубіжними урядами. Державний лад Кримського ханства змінювався в залежності від поступового переходу від кочового до осілого способу життя. Окремі кримські роди ставали великими землевласниками завдяки захопленням та пожалуванням хана. Найбільш відомі з цих родів: Ширин, Барин, Кулук, Сулеш і Мансур.[141]
Загалом, державна організація Кримського ханату, яка видається на перший погляд відносно стрункою, містила чимало підводних каменів і суперечностей, які суттєво послаблювали єдиновладдя хана і навіть позбавляли ефективності адміністративний апарат. Мурзи та аги, які оточували хана і вважалися його покірними слугами, могли у будь-який момент взяти участь у змові проти правителя або ж просто усіляко затримувати виконання доручень. Державний устрій Кримського ханату зберігав також низку архаїчних ознак, передусім співіснування кількох принципів наслідування влади у роді Гераїв. Це дозволяло Османській імперії маніпулювати кримськими ханами і на власний розсуд призначати їх чи позбавляти влади.
- Бейства
Кожен з кримських родів мав свої чітко розмежовані володіння, які мали назву бейство (бейлик). Кожен бей мав свою столицю, свій двір, свій калга і нур-ед-дін, обрані з дворян свого ж роду.
Беї могли одружуватись з ханськими доньками, не голити бороди, як і хан, і відсилати своїх послів до іноземних государів за подарунками. Беї вели міжусобні війни і здійснювали набіги на чужі землі (під час одного з таких набігів була спалена Тула).
П'ять кримських родів вважалися представниками вищого стану. Кожен голова роду у своєму бейликі вважався необмеженим деспотом, який очолював адміністрацію і суд. Для здійснення судових повноважень бей отримував від кади-аскера (державного судді) грамоту.
Залежність беїв від хана висловлювалась в їх обов'язку — постачати військо. Для вирішення питання про війну хан зобов'язаний був збирати раду п'яти беїв, які могли посилати замість себе послів.
Таким чином, влада хана була обмежена мурзами, яка нерідко переходила в народну владу. Хан не мав права збирати данину ані з беїв, ані з їх васалів; навіть євреї, які мешкали на їх землях, не сплачували йому податі.
Як верховний голова Кримського Ханства хан отримував такі доходи: пенсію від Османської імперії, митний збір, соляний збір, від гатмана (коменданта) Дубосар, від правителів Буджака і Каушан, від ногайських сераскирів і медові гроші, всього на суму приблизно 120 тис. піастрів, не враховуючи доходи із земельних володінь хана і подарунків, які він отримував від іноземних государів.
Після смерті бея володарем бейлика ставав калга — старший син, потім нур-ед-дін — другий син, і лише після смерті всіх синів бея бейлик переходив до його старшого онука. Інше покоління бея і його побічне потомство становило дворянство «Емір-заде», яке пізніше мало назву мірза, мурза. Існувало два розряди мурз:
- прямі потомки беїв, які мешкали у межах бейлика;
- кримська шляхта, яка знаходилась поза родинних зв'язків із родоначальником бейліка.
Окрім цього, існувало ще й нижче, служиле дворянство, «капикуль» (раби біля дверей), які складалися з яничарів; проте вище дворянство не мало жодних зносин із нижчим, виняток становили тільки ті, які мали особливу милість хана.
- Хан
Центральне і палацове управління покладалося на окреме коло осіб, які були найбільш наближеними до хана й мали привілейоване становище у системі управління Кримського ханства. Титули і посади центрального і палацового управління.
На чолі управління стояв хан, який мав походити з династії Ґіреїв. Для обрання хана беї чотирьох великих феодальних кримських родів (Аргин, Кипчак, Ширін і Барин) збиралися на курултай, де ухвалювали рішення про кандидатуру. Новообраного хана підіймали на білому повстяному полотнищі, читали над ним мусульманські молитви, а потім урочисто зводили на престол.
Кандидати на ханську посаду могли висуватися лише з роду Ґераїв, оскільки вони були з числа нащадків Чингіз-хана. Серед цих осіб, у свою чергу, теж існувала черговість: на престол могли претендувати два молодших брати хана-правителя і лише потім ханські сини. З 1478 р., після визнання Кримом султану Османської Держави як халіфа, результат вибору беїв став затверджуватися османським султаном.
Поступово османські правителі набули права вирішального слова в призначенні кримського хана, і церемонія вибору хана беями до XVIII ст. перетворилася на формальність, яка символічно підтверджувала султанський указ.
Кримський хан мав двох офіційних наступників, що справляли функції контролю над східною та західною половинами держави: калгу-султана та нуреддина, котрих обирав із числа своїх молодших родичів. Ханська влада була обмежена радою беїв — старійшин кількох найзнатніших родів, які у своїх володіннях мали право чинити суд та збирати податки. Судова система ханства будувалася за релігійним принципом: місцеві судді нижчого рангу (каді) та столичні судді вищого (кади-аскери) підпорядковувалися муфтієві — голові мусульманської спільноти Криму, що був непідзвітний хану та підпорядковувався безпосередньо халіфу (османському султану).
- Символи
- Тамга — герб династії Гераїв
- Тугра — особистий підпис чи монограма хана
- Санджак-шеріф — священна хоругва ханства, за легендою — прапор Чингісхана, найсвятіша реліквія держави
- Посади
- Калга-султан — спадкоємець трону — мав право на престол, проте це не завжди дотримувалось, командував військом.
- Нур-ед-дін — другий спадкоємець, обов'язки чітко не встановлені.
- Султани — ханські сини, в залежності від особистої гідності — займали різні посади (напр. начальник ногайських військ тощо).
- Матері, дружини і доньки хана, калги-султана і нур-ед-діна, які мали свій особливий двір і отримували щорічне грошове утримання.
- Хан-агаси — обов'язки чітко не визначені і відносились до цивільного управління.
- Дефтердар-ага — рід державного контролера.
- Тат-агаси — керуючий землями, що складали долю хана і були заселені селянами.
- Хазнадар-ага — державний скарбник.
- Актачи-бей — шталмейстер.
- Киларджи-баши — гофмаршал хана.
- Капуджи-баши — ханський ад'ютант, який користувався адміністративною владою.
- Капуджилар-ках'яси — помічник капуджи-баши.
- Селердар-ага — начальник мечоносців.
- Куллар-агаси — начальник придворних нижніх чинів.
- Диван-ефенді — секретар іноземних справ.
- Сир-кятепи — секретар внутрішніх справ.
- Хазне-кятепи — секретар державної скарбниці.
- Зариф-кятепи — начальник монетного двору.
- Аталик — вихователь ханських дітей, іноді важлива особа в державі.
- Хан-кул-ага — начальник ханських рабів.
- Байрам-ага — головний розпорядник бенкетів.
- Балчи-баши — другорядний розпорядник бенкетів.
- Хапу-агаси — охороняв двері ханського палацу, був під керівництвом капуджи-баши.
- Серрач-баши — відав придворним освітленням.
- Чашангир-баши — лейб-кухар.
- Аши-баши — ймовірно, керував ханським обідом.
- Хадим-ага — ймовірно, керував над службовими у дворі хана.
- Ігит-ага — старший над пажами.
- Розмінний-бей — представляв хану іноземних послів.
- Начальник яничарів.
- Ханський скарбій.
- Ханський писар.
- Землемір тощо.
Усі ці особи належали до центрального уряду або до двору хана і отримували подарунки від іноземних государів.
Судова система
У Кримському ханстві існувала власна судова система, що була дволанцюговою:
- кадії (місцеві судді), які були духовними особами і вершили суд відповідно до канонів Корану та інших джерел мусульманського права; *Диван Бейліса (апеляційний суд);
- Диван Кримського ханства (вища рада держави), куди кожна людина, чиї права порушені, мала право оскаржити судове рішення (уджет).
Судова влада знаходилась у руках начальників бейликів (кадиликів). Їх у Кримському Ханстві було 48 на 1604 селища.
Бей отримував грамоту на звання кади від кади-аскера, і його юрисдикція не підпорядковувалась хану.
Дворянство мало свої особливі ассизні суди, рішення яких затверджувались кази-аскером, який керувався при цьому порадами муфтії.
Окремі суди мало мусульманські клерикали, іновірці, як християни, так і євреї. Хан призначав кадієв у власному кадилиці; османський султан — у чотирьох своїх кадиликах (судових округах): Кафе, Судаку, Мангут і Єні-Кале. З появою міст, з'явилися й особливі міські судді Шегера-каді, що призначалися кади-аскером. На суді цих Шегера-кади як наглядач, завжди був присутній помічник калі-аскера наїб. Всі інші справи, вилучені з ведення цих суддів, вирішувалися в державній раді, або дивані.
- Диван
Диван мав різнохарактерний склад: калга-султан, нур-ед-дін, ширин-бей, муфті, голови п'ятьох родів, кади-аскер, ор-бей, сераскіри трьох ногайських орд, казнадар-баши, дефтердар-баши тощо. Окрім цього, тут засідали також представники кожної гілки п'яти родів. Бей, що не з'явився до судового засідання міг надіслати свого представника. У дивані вирішувались усі справи внутрішнього управління, оголошення війни, набору військ, спрямування походів тощо.
Суд відбувався на основі Корану, за яким кримінальними злочинами вважалися: відступ від віри, перелюбство, грабіж, вбивство, злодійство і пияцтво. Усі ці злочини каралися суворо, але суворість цю завжди вміли на практиці обходити різними тлумаченнями закону. Суд починався тоді, коли хто-небудь звертався до нього; розгляд справ був словесним. Покарання злочинця надавалося позивачу, який міг застосовувати помсту (принцип таліону — «око за око») або ж обмежитися штрафом.
Поняття політичного злочину на той час було відсутнім. Коран згадує лише цивільні відносини підданих, але мусульмани не ущемлялись цим. У документах кримських татар зустрічаються обряди при здійсненні векселів, духовних заповітів, купчих фортець(?), судження про незаконне порушення зобов'язань тощо.
Військове мистецтво кримських татар
Цей розділ потребує доповнення. (серпень 2024) |
Крисаченко вважає, що по суті, кримські татари часів ханства були військовим народом і майже не розділяли бойові дії і побут (особливо це стосується ногаїв).[142]
В основі кримської військової стратегії ведення війни лежали традиції армії Чинґіз-хана, істотно доповнені власними кримськотатарськими здобутками на військовій царині.[142] Майже всі середньовічні і ранньомодерні автори, що писали про кримських татар, підкреслювали високу організованість, витривалість, терплячість і жорстокість кримської армії. Переважною формою війни була нападна агресія, при якій на передній план виходила раптовість і вміння уникнути зустрічі з організованими силами противника, а також вишукування, на думку Крисаченко, найперспективніших з погляду можливої здобичі місць.[142]
При оборонній війні, яку кримські татари не дуже любили, опертя робилось на потужні фортифікаційні споруди: фортеці, рови, вали тощо. Прикладом такої продуманості була система оборонних споруд на перекопському пересипі.[142] На морі кримські татари мали менше успіхів.[142]
За правління хана-вестернізатора Шагіна (1777—1782) було проведено реформу війська за європейсько-російським зразком. Хан встановив гвардію з 4 регулярних кінних полків (бешлеїв), що різнилися кольорами мундирів, а також артилерійську роту (топчі). Була введена муштра. Навчання і командування військом здійснювалося європейцями, переважно російською мовою. Крім цього розпочалося будівництво флоту в Балаклаві, де споруджували фрегати[143].
Галерея
- Ґіреї
-
Гази II Ґерай, зліва - одна ж форм гербу Кримського ханату[144].
-
Іслям III Ґерай - хан Кримського ханства[145]
-
Мірза Алі Герай, син кримського хана, під час Віденської битви в 1683 році[146].
-
Ахмет Герай[146]
- Високопоставлені державні діячі Кримського ханства
-
Мурза Нурали Оглан, посол Кримского ханства у Швеції, 1642 рік[146].
-
Сефер Гази-ага, візир Кримського ханства при правлінні хана Ісляма III Ґерая, важлива політична фігура у Кримському ханств, 1670 р. [147][146].
-
Члени кримського посольства у Швеції, 1650 рік. Перший зліва — голова посольства (посол кримського хана)[146].
-
Тугай-Бей, видатний полководець Кримського ханства з роду Аргин. Союзник козаків у Національно-визвольна війна під керівництвом Богдана Хмельницького.
- Жителі Криму
-
Кримські татари виходять з мечеті. На землі — кримські цигани.
-
Ногайський (ліворуч) та кримський (праворуч) татарин.
-
Кримськотатарські та ногайські музиканти.
-
Кримські татари. Танці
-
Кримськотатарська сім'я
-
Кримськотатарська принцеса. Європейська гравюра.
-
Кримськотатарські мурзи та юнак поблизу Бахчисарая.
-
Кримські татари (праворуч).
-
Кримські татари, мандруючи степом.
-
Кримська татарка з Капсихора.
-
Кримська татарка.
-
Кримськотатарські пастухи.
- Найбільші міста Кримського ханства
-
Вид на східну частину Карасубазара, поруч два Караван-сарая.
-
Частина Бахчисарая.
-
Бахчисарайський палац
-
Вид Бахчисарая.
-
Бахчисарай
-
Штурм Азака
-
Штурм кримськотатарської фортеці Перекоп.
Населення
Населення Кримського ханства було етнічно строкатим: кримські татари, ногаї, кримчаки, караїми, черкеси, готи, греки, вірмени та інші. Абсолютну більшість становили кримські татари. Панівною релігією був іслам суннітського толку. У місцях компактного проживання греків та вірмен діяли християнські церкви. Згідно з даними консула Франції при Кирим Гераї барона Тотта, загальна кількість населення Кримського ханства у 1767 році становила 4 млн осіб. Згідно з «Подорожніми записками» російського академіка Василя Зуєва, у 1760-х роках Кримський півострів був дуже багатолюдним й нараховував близько 1200 сіл. Проте після російських вторгнень, станом на 1782 рік, населення Криму скоротилося на дві третини, так що «нині куди не поїдеш, всюди зустрічаються одні лише руїни великих слобід і пустирі колишніх сіл». Мешканці півострова, що колись вільно жили на території ханства, стали біженцями, подавшись до Абхазії й Черкесії. Ті, що прийняли нову російську владу, були частково переселені в «російські місця»[143]. За правління хана Шагіна (1777—1782) було проведено перепис населення[143].
Примітки та коментарі
- Коментарі
- ↑ Портал Демір-Капи зберігся через те, що він був перенесений до Ханського палацу — іншого палацу кримських ханів[56]
- ↑ цит. по Возгрин В.Е. История крымских татар: очерки этнической истории коренного народа Крыма в четырёх томах. Том I. — 3-є издание, стереотипное. — Симферополь: Издательский дом «Тезис», 2013[97]
- ↑ тобто щорічно
- ↑ Серед них, наприклад, Менґлі I, Саадет I, Сахіб I, Девлет I та Гази II[127]
- ↑ İstanbul Üniversitesi Nadir Eserler Kütüphanesi. No.: T–5520.
- ↑ Ankara İl Halk Kth. Eski Eserler Kısmı. № 933.
- ↑ Фрагмент ярлика-шертнаме хана Мурада Ґерая Іоанну Олексійовичу та Петру Олексійовичу, 1682.
- ↑ образець візуальної поезії з елементами паліндрома.
- ↑ зберігається у бібліотеці великого візира Мухаммада Рагіб-паші в Стамбулі[138]
- Примітки
- ↑ а б в г д Галенко О. І. Кримський ханат [Архівовано 18 серпня 2016 у Wayback Machine.] // Енциклопедія історії України : у 10 т. / редкол.: В. А. Смолій (голова) та ін. ; Інститут історії України НАН України. — К. : Наукова думка, 2009. — Т. 5 : Кон — Кю. — С. 366. — ISBN 978-966-00-0855-4.
- ↑ а б Велика українсьа енциклопедія — Кримський ханат. Архів оригіналу за 25 лютого 2022. Процитовано 22 квітня 2022.
- ↑ а б в г д Домановський А. М. «Осколок Золотой Орды, или Загадки рождения Крымского ханства» [Архівовано 30 червня 2020 у Wayback Machine.] — 2017. Харків, сторінка 11
- ↑ Відображаючи нові імперські претензії Москви, у 1547 році було розроблено ритуал коронації Івана IV як царя, взявши за модель візантійських імператорів. У 1552 Москва підкорила Казанське, у 1556 Астраханське, згодом Сибірське ханство. Але після походу 1571 року Московське царство відновило плату данини Кримському хану, Іван Грозний навіть (щоправда, на один рік, коли зміг довести свої татарські коріння по матері Олені) зрікся престолу, царем став татарин Саїн-Булат хан
- ↑ Г. Л. Кессельбреннер (1994). Крым: страницы истории. М.: SvR-Аргус. ISBN 5-86949-003-0. Архів оригіналу за 6 березня 2019. Процитовано 5 червня 2020.
- ↑ Тунманн. Крымское ханство. — Симферополь: Таврия, 1991. — С. 14-16.
- ↑ Р. И. Куртиев, К. К. Когоношвили. Этнический термин «татар» и этнос «крымские татары». — Сквозь века: народы Крыма. Выпуск 1 \ Ред. Н.Николаенко — Симферополь: Академия гуманитарных наук, 1995
- ↑ Гаркавец, 2007, с. 69—70.
- ↑ Géza Lajos László József Kuun, Budapest Magyar Tudományos Akadémia. Codex cumanicus, Bibliothecae ad templum divi Marci Venetiarum primum ex integro editit prolegomenis notis et compluribus glossariis instruxit comes Géza Kuun. — Budapestini Scient. Academiae Hung, 1880. — 556 с.
- ↑ Michel Balard. Генуя и Золотая Орда : [арх. 24 червня 2021] // Золотоордынская Цивилизация. — 2017. — Вип. 10. — С. 105—112. — ISSN 2409-0875 2308-1856, 2409-0875.
- ↑ Генуэзцы и Золотая Орда. Архів оригіналу за 24 червня 2021. Процитовано 8 березня 2019.
- ↑ Крымское ханство. Города и население (рос.). Крым.Реалии. Архів оригіналу за 28 серпня 2019. Процитовано 8 березня 2019.
- ↑ Из истории крымтатарского народа. Кыпчаки (рос.). avdet.org. Архів оригіналу за 16 травня 2020. Процитовано 8 березня 2019.
- ↑ Гаркавец А. Н. Кыпчакские языки : [арх. 22 грудня 2019]. — Алма-Ата : Наука, 1987. — С. 18.
- ↑ а б в Гулевіч, 2021, с. 135.
- ↑ Гулевіч, 2021, с. 136.
- ↑ а б Гулевіч, 2021, с. 137.
- ↑ Гулевіч, 2021, с. 137—141.
- ↑ а б в г Гулевіч, 2021, с. 142.
- ↑ Fisher, 1978, с. 4.
- ↑ Гайворонський, 2007, с. 19.
- ↑ Возгрін, 2013, с. 303.
- ↑ А. Кримський, Історія Туреччини, Київ — Львів: 1996, с. 117, 183
- ↑ а б в Гайворонський, 2007, с. 24.
- ↑ Гулевіч, 2021, с. 145.
- ↑ Гайворонський, 2007, с. 22.
- ↑ а б Возгрін, 2013, с. 304.
- ↑ L. Golębiowski, Dzieje Polski za panowania Kazimierza, t. III, s. 230—231
- ↑ Ф. Петрунь, Ханські ярлики на українські землі (до питання про татарську Україну), «Східний світ», № 2б 1928, с. 170—175
- ↑ Возгрін, 2013, с. 307—309.
- ↑ Темушев, 2021, с. 1026.
- ↑ [Крымское ханство: вассалитет или независимость? // Османский мир и османистика. Сборник статей к 100-летию со дня рождения А. С. Тверитиновой (1910—1973). М., 2010. С. 288—298]
- ↑ Юрасов А.В., Айбабин А.И., Вахрушев Б.А., Виноградов А.В., Гаврилов К.Н., Герцен А.Г., Дейников Р.Т., Завойкин А.А., Зайцев Ю.П., Зайцев И.В., Колтухов С.Г., Карпов С.П., Лисейцев Д.В., Мальгин А.В., Майко В.В., Сапрыкин С.Ю. История Крыма / А. В. Юрасов. — Российское историческое общество. Институт российской истории РАН. — Москва : «Кучково поле», 2019. — Т. 1. — С. 382. — ISBN 978-5-9950-0871-2. Архівовано з джерела 6 червня 2020
- ↑ Колодзєйчик Д.: Крымское ханство как фактор стабилизации на геополитической карте Восточной Европы // Украина и соседние государства в XVII веке. Материалы международной конференции. СПб., 2004. С. 83-89
- ↑ а б в г д Зайцев, 2017, с. 414.
- ↑ а б Шейхумєров, 2021, с. 317.
- ↑ В. Д. Смірнов. Крымское ханство под верховенством Оттоманской порты [Архівовано 22 червня 2020 у Wayback Machine.], 13 сторінка в документі
- ↑ Возгрін, 2013, с. 437.
- ↑ Крепостное право [Архівовано 18 квітня 2021 у Wayback Machine.] // Большая российская энциклопедия, 2010
- ↑ Возгрін, 2013, с. 436, 437.
- ↑ RFEL: Сергей Громенко против «лысенковщины» в истории Крыма [Архівовано 31 жовтня 2020 у Wayback Machine.] (in Russian)
- ↑ Как переписывали историю Крыма (How the Crimean history was rewritten). Архів оригіналу за 31 жовтня 2020. Процитовано 27 жовтня 2020.
- ↑ Serhiy Hromenko «Все было не так»: зачем Россия переписывает историю Крыма [Архівовано 28 жовтня 2020 у Wayback Machine.]
- ↑ Gulnara Bekirova: Крымскотатарская проблема в СССР: 1944—1991 [Архівовано 31 жовтня 2020 у Wayback Machine.]
- ↑ Gulnara Bekirova Crimea and the Crimean Tatars in XIX—XXth centuries [Архівовано 31 жовтня 2020 у Wayback Machine.], 2005, page 95
- ↑ Шейхумєров.1, 2021, с. 239.
- ↑ а б в г Абдулаєва, 2012, с. 95.
- ↑ Возгрін, 2013, с. 326.
- ↑ А. М. Молдован Поклонная гора, сторінка 299
- ↑ А. Жукова. Прогулки по Москве. Дворцы, усадьбы, парки. — М.: АСТ, 2017. — С. 82. — 130 с. — ISBN 978-5-17-102666-0.
- ↑ Михалон Литвин DE MORIBUS TARTARORUM, LITUANORUM ET MOSCHORUM — О НРАВАХ ТАТАР, ЛИТОВЦЕВ И МОСКВИТЯН, 1550
- ↑ «Русский царь должен кормить ханскую лошадь овсом из собственной шапки» — доктор історичних наук Ярослав Пилипчук: Указывалось, что татары утверждают, что должны владычествовать над Астраханью, Казанью и даже Москвой. Сообщалось, что русский царь должен кормить ханскую лошадь овсом из собственной шапки. Такой обычай продолжался до правления Василия (отца Ивана Грозного). Этот унизительный обряд был заменен данью мехами.
- ↑ ДЖИЛЬС ФЛЕТЧЕР О ГОСУДАРСТВЕ РУССКОМ — OF THE RUSSE COMMON WEALTHЗапалив город и насладившись зрелищем яркого пламени, Крымский Хан возвратился домой со своим войском и прислал (как мне говорили) русскому царю нож, чтобы он зарезал себя после такой потери и в таком отчаянии, не смея уже ни встретить неприятеля в поле, ни положиться на своих друзей и подданных. Главный повод к беспрерывной вражде русских с крымцами составляют некоторые пограничные земли, на которые имеют притязание татары, между тем как ими владеют русские. Татары утверждают, что, кроме Астрахани и Казани (древнего владения восточных татар), вся страна от их границ на север и запад до города Москвы, не выключая и самой Москвы, принадлежит им. Такое показание кажется справедливым, судя по словам самих русских, которые рассказывают об особенном обряде, который русский царь должен был повторять каждый год в знак своего подданства Великому Хану Крымскому и который заключался в том, что русский царь, стоя подле ханской лошади (на которой тот сидел), должен был кормить ее овсом из собственной шапки, что происходило в самом Кремле Московском. Этот обряд (как они говорят) продолжался до времен Василия, деда нынешнего царя, который, взяв верх над крымским царем, благодаря хитрости одного из своих дворян (Ивана Дмитриевича Бельского 111), принял охотно следующий выкуп, именно: означенный обряд заменил определенной данью мехами, от которой также впоследствии отказался отец нынешнего царя.
- ↑ а б Шейхумєров.1, 2021, с. 240.
- ↑ Шейхумєров.1, 2021, с. 241.
- ↑ а б в Возгрін, 2013, с. 316.
- ↑ а б Возгрін, 2013, с. 569.
- ↑ Моісєєв, 2021, с. 208.
- ↑ Возгрін, 2013, с. 570.
- ↑ а б Возгрін, 2013, с. 571.
- ↑ а б Зайцев, Виноградов, 2021, с. 198.
- ↑ Моісєєв, 2021, с. 216.
- ↑ а б в Возгрін, 2013, с. 572.
- ↑ а б в г Моісєєв, 2021, с. 217.
- ↑ Моісєєв, 2021, с. 218.
- ↑ Возгрін, 2013, с. 573—575.
- ↑ Моісєєв, 2021, с. 207—211.
- ↑ Возгрін, 2013, с. 576.
- ↑ Моісєєв, 2021, с. 213—214.
- ↑ Шейхумєров.1, 2021, с. 246.
- ↑ Возгрін, 2013, с. 578.
- ↑ Моісєєв, 2021, с. 214.
- ↑ Возгрін, 2021, с. 595—596.
- ↑ а б в Возгрін, 2021, с. 604.
- ↑ Возгрін, 2021, с. 605.
- ↑ Возгрін, 2021, с. 605—606.
- ↑ Возгрін, 2021, с. 606.
- ↑ Долбилов М., Міллер А. І. Західні окраїни Російської імперії. — Москва: Новое литературное обозрение, 2006. — С. 35-36. — 606 с.
- ↑ Кульчинський. Українські козаки в османській хроніці “історія наїми” (PDF). Архів оригіналу (PDF) за 25 липня 2021.
- ↑ М. Грушевський. Історія України-Руси. Том IX. Розділ III. Стор. 7. Архів оригіналу за 4 червня 2020. Процитовано 4 червня 2020.
- ↑ Стороженко, І. С. «Богдан Хмельницький і воєнне мистецтво у визвольній війні українського народу середини XVII століття» [Текст] / Вид-во ДДУ, 1996 — Кн. 1 : Воєнні дії 1648—1652 рр. — 1996. — 320 с. (252 ст.) ISBN 966-551-004-5
- ↑ а б Шейхумєров, 2021, с. 320.
- ↑ Opis: do posła moskiewskiego, Żerebcowa, żądającego zaprzestania wojny przeciwko Kozakom.
- ↑ Źródło: Franciszek Gawroński, Krwawy gość we Lwowie, str. 4 (11)
- ↑ Архівована копія. Архів оригіналу за 5 червня 2020. Процитовано 5 червня 2020.
{{cite web}}
: Обслуговування CS1: Сторінки з текстом «archived copy» як значення параметру title (посилання) - ↑ О. Сокирко. Тріумф в час Руїни. Конотопська битва 1659 р. — К. : Темпора, 2008
- ↑ Конотопська битва [Архівовано 5 червня 2020 у Wayback Machine.] — ЕІУ
- ↑ Конотопское сражение, 1659 [Архівовано 3 грудня 2020 у Wayback Machine.] — Велика російська енциклопедія
- ↑ а б Дейников, 2021, с. 352.
- ↑ Прутский поход Петра I: за двумя зайцами [Архівовано 29 жовтня 2020 у Wayback Machine.] — BBC
- ↑ Прутский поход Петра I Великого 1711 год. Архів оригіналу за 4 червня 2020. Процитовано 4 червня 2020.
- ↑ İslâm Ansiklopedisi[en]: PRUT ANTLAŞMASI [Архівовано 29 листопада 2020 у Wayback Machine.]//Osmanlılar ile Ruslar arasında Prut nehri kenarında 1123'te (1711) yapılan savaştan sonra imzalanan antlaşma.
- ↑ ШАРЛЬ ДЕ ПЕЙССОНЕЛЬ: Записка о Малой Татарии, 1755 год [Архівовано 31 січня 2020 у Wayback Machine.]
- ↑ Халім Ґерай, 1811, Рожевий куст ханів
- ↑ Аваков, Сень, 2021, с. 393.
- ↑ Аваков, Сень, 2021, с. 394.
- ↑ Возгрін, 2013, с. 842-843.
- ↑ Халим Герай: Розовый куст ханов [Архівовано 31 грудня 2019 у Wayback Machine.], 1811, перевод на турецкий с пояснениями Аблякима Ильмия, 1907 год // Симферополь. Доля. 2004
- ↑ Зайцев, 2017, с. 411.
- ↑ Зайцев, 2017, с. 412.
- ↑ Зайцев, 2017, с. 413.
- ↑ Колодзєйчик Д.: Крымское ханство как фактор стабилизации на геополитической карте Восточной Европы // Украина и соседние государства в XVII веке. Материалы международной конференции. СПб., 2004. С. 83-89
- ↑ Інші такі приклади див. Некрасов А. М. «Виникнення і еволюція Кримської держави», стор. 53-54
- ↑ Зайцев, 2017, с. 417.
- ↑ Евлія Челебі: Крим і суміжні області // Книга подорожі
- ↑ Шарль де Пейссонель: Записки о Малой Татарии. Архів оригіналу за 4 вересня 2019. Процитовано 27 жовтня 2020.
- ↑ [[Громенко Сергій Вікторович|Сергій Громенко]]: «Крымское ханство. Казаки за хана — против султана». Архів оригіналу за 1 листопада 2020. Процитовано 27 жовтня 2020.
- ↑ Олекса Гайворонський «Сузір'я Гераїв». Сімферополь, 2003.
- ↑ а б Кочегаров, 2008, с. 230.
- ↑ Kochegarov [Архівовано 29 липня 2020 у Wayback Machine.] (2008), p. 230
- ↑ J. Tyszkiewicz. Tatarzy na Litwie i w Polsce. Studia z dziejow XIII—XVIII w. Warszawa, 1989. p. 167
- ↑ Davies (2007), p. 187; Torke (1997), p. 110
- ↑ Константинопольский мирный договор (1700). Архів оригіналу за 7 серпня 2021. Процитовано 13 березня 2022.
- ↑ Артамонов В. А. Росія і Річ Посполита після Полтавської перемоги (1709-1714). — М, 1990. — С. 141.
- ↑ ШАРЛЬ ДЕ ПЕЙССОНЕЛЬ ЗАПИСКА О МАЛОЙ ТАТАРИИ MEMOIRE SUR L'ETAT CIVIL, POLITIQUE ET MILITAIRE DE LA PETITE TARTARIE [Архівовано 31 січня 2020 у Wayback Machine.]
- ↑ Возгрін, 2013, с. 357.
- ↑ Акчуріна-Муфтієва, 2021, с. 750.
- ↑ Абдульвапов, 2021, с. 542—545.
- ↑ Абдульвапов, 2021, с. 545—555.
- ↑ Абдульвапов, 2021, с. 558.
- ↑ Возгрін, 2013, с. 354—355.
- ↑ Возгрін, 2013, с. 355.
- ↑ Возгрін, 2013, с. 356.
- ↑ Абдульвапов, 2021, с. 559.
- ↑ Абдульвапов, 2021, с. 562—563.
- ↑ Абдульвапов, 2021, с. 571.
- ↑ Абдульвапов, 2021, с. 572.
- ↑ Абдульвапов, 2021, с. 573.
- ↑ Абдульвапов, 2021, с. 574—577.
- ↑ Абдульвапов, 2021, с. 577—580.
- ↑ Абдульвапов, 2021, с. 580—589.
- ↑ Абдульвапов, 2021, с. 589—595.
- ↑ Абдульвапов, 2021, с. 595—604.
- ↑ Рукописний список 1817 р. Зберігається у Національній бібліотеці Туреччини (Анкара).
- ↑ Якубович, 2021, с. 635—639.
- ↑ Якубович, 2021, с. 639—643.
- ↑ Якубович, 2021, с. 644.
- ↑ تفاسير علماء القرم للقرآن الكريم
- ↑ Книга путешествия — Эвлия Челеби // Восточная литература (пер. Е. В. Бахревского) Текст воспроизведен по изданию: Книга путешествий. Турецкий автор Эвлия Челеби о Крыме (1666-1667 гг.). Симферополь. Дар. 1999
- ↑ Тунманн. Крымское ханство. — Симферополь: Таврия, 1991. — С. 29.
- ↑ Васильєва В. В. Державний устрій Кримського ханства
- ↑ а б в г д В. Крисаченко. Історія Криму. Кримське ханство
- ↑ а б в Василий Зуев. Выписка из путешественных записок Василья Зуева, касающихся до полуострова Крыма. 1782 г. Архів оригіналу за 24 червня 2015. Процитовано 17 червня 2015.
- ↑ SUMAR. naţional al Proiec tului de Istorie Paralelă: NATO Tratatul de la Varşovia [Архівовано 7 квітня 2020 у Wayback Machine.], страница 66
- ↑ Bursa'dan Kırım tahtına yolculuk. Архів оригіналу за 7 квітня 2020. Процитовано 15 січня 2020.
- ↑ а б в г д е Крымские татары на европейской миниатюре. Архів оригіналу за 7 квітня 2020. Процитовано 15 січня 2020.
- ↑ Эвлия Челеби, книга путешествий. Архів оригіналу за 22 січня 2020. Процитовано 15 січня 2020.
Бібліографія
- Джерела
Частина серії статей на тему: |
Кримські татари |
---|
Кримські татари, 1862 |
|
|
- Гійом Левассер де Боплан.Description des contrées du Royaume de Pologne, contenues depuis les confins de la Moscowie, insques aux limites de la Transilvanie. (аудіокнига)
- Tunmann E. Der Krimische Staat. — Troppau, 1784.
- Пейссонель, Шарль. Записка о Малой Татарии [Архівовано 31 січня 2020 у Wayback Machine.], 1755 рік (рос.)
- Монографії
- Абдулаєва Г. Золотая эпоха крымского ханства. — Сімферополь : КРП «Видавництво «Кримнавчпеддержвидав», 2012. — ISBN 978-966-354-. (рос.)
- Абдульвапов Н. Р. Система образования в Крымском ханстве. Крымскотатарская литература периода Крымского ханства // История крымских татар в пяти томах (Том III) / Отв. ред. И. В. Зайцев[ru]. — Казань : Институт истории им. Ш. Марджани АН РТ, 2021. — Т. 3. — С. 539—605. — ISBN 978-5-94981-368-3. (рос.)
- Аваков П. А., Сень Д. В. Крымско-российские отношения и новая система международных договоров (1700–1772 гг.) // История крымских татар в пяти томах (Том III) / Отв. ред. И. В. Зайцев[ru]. — Казань : Институт истории им. Ш. Марджани АН РТ, 2021. — Т. 3. — С. 386—403. — ISBN 978-5-94981-368-3. (рос.)
- Акчурина-Муфтиева Н. М. Изобразительное и декоративно-прикладное искусство // История крымских татар в пяти томах (Том III) / Отв. ред. И. В. Зайцев[ru]. — Казань : Институт истории им. Ш. Марджани АН РТ, 2021. — Т. 3. — С. 750—761. — ISBN 978-5-94981-368-3. (рос.)
- Вельяминова-Зернова В. В. Материалы для истории Крымского ханства [Архівовано 7 квітня 2014 у Wayback Machine.]
- В. Є. Возгрін. История крымских татар: очерки этнической истории коренного народа Крыма в четырёх томах // Крымский народ при османах. — 3. — Сімферополь : «Нестор—Історія», 2013. — Т. 1. — 872 с. — 1000 прим. — ISBN 978-5-90598-658-1.
- Гайворонский О. Крымские ханы XV-XVI столетий и борьба за наследство Великой Орды // Повелители двух материков. — Київ—Бахчисарай : Оранта, Майстерня книги, 2007. — Т. 1. — 368 с. — ISBN 978-966-9617-1-2. (рос.)
- Гаркавец А. Н. Codex Cumanicus: Половецкие молитвы, гимны и загадки XIII—XIV веков // Кыпчакское письменное наследие. — Алматы : КАСЕАН; Баур, 2007. — Т. II. — С. 63—120.
- Гулевич В. П. Борьба за политическое наследие Улуса Джучи (1399—1441 гг.). Приход к власти в Крыму Хаджи Герая и формирование крымскотатарской государственности (1442—1466 гг.) // История крымских татар в пяти томах (Том III) / Отв. ред. И. В. Зайцев[ru]. — Казань : Институт истории им. Ш. Марджани АН РТ, 2021. — Т. 3. — С. 135—151. — ISBN 978-5-94981-368-3. (рос.)
- Дейников Р. Т. Крымское ханство в первой трети XVIII в. // История крымских татар в пяти томах (Том III) / Отв. ред. И. В. Зайцев[ru]. — Казань : Институт истории им. Ш. Марджани АН РТ, 2021. — Т. 3. — С. 350—357. — ISBN 978-5-94981-368-3. (рос.)
- Домановский А. М. Осколок Золотой Орды, или Загадки рождения Крымского ханства. Харьков, 2017.
- Зайцев И.В. Османское завоевание Южного берега Крыма в 1475 г. Османские владения в Крыму // История Крыма / А. В. Юрасов. — Российское историческое общество. Институт российской истории РАН. — Москва : «Кучково поле», 2017. — Т. 1. — С. 382. — ISBN 978-5-9950-0871-2.
- К. А. Кочегаров. Речь Посполитая и Россия в 1680-1686 годах: заключение Вечного мира / доктор исторических наук Б. В. Носов. — М. : Индрик, Институт славяноведения Российской академии наук, 2008. — Т. 1. — С. 230. — 504 с. — ISBN 978-5-85759-443-8.
- Моисеев М. В. Крымское ханство в постзолотоордынском пространстве (Казань и Астрахань) // История крымских татар в пяти томах (Том III) / Отв. ред. И. В. Зайцев[ru]. — Казань : Институт истории им. Ш. Марджани АН РТ, 2021. — Т. 3. — С. 203—214. — ISBN 978-5-94981-368-3. (рос.)
- Темушев С. Н. Мапи Кримського ханства // История крымских татар в пяти томах (Том III) / Отв. ред. И. В. Зайцев[ru]. — Казань : Институт истории им. Ш. Марджани АН РТ, 2021. — Т. 3. — С. 1025—1030. — ISBN 978-5-94981-368-3. (рос.)
- Тунманн. Крымское ханство [Архівовано 10 травня 2012 у Wayback Machine.]. — Симферополь : Таврия, 1991.
- Шейхумеров А. А. Крымско-украинские отношения в XVII веке // История крымских татар в пяти томах (Том III) / Отв. ред. И. В. Зайцев[ru]. — Казань : Институт истории им. Ш. Марджани АН РТ, 2021. — Т. 3. — С. 313—323. — ISBN 978-5-94981-368-3. (рос.)
- Шейхумеров А. А. Отношения между Крымом, Польшей и Литвой в XVI в. // История крымских татар в пяти томах (Том III) / Отв. ред. И. В. Зайцев[ru]. — Казань : Институт истории им. Ш. Марджани АН РТ, 2021. — Т. 3. — С. 239—247. — ISBN 978-5-94981-368-3. (рос.)
- Якубович М. М. . Философская мысль в Крымском ханстве. // История крымских татар в пяти томах (Том III) / Отв. ред. И. В. Зайцев[ru]. — Казань : Институт истории им. Ш. Марджани АН РТ, 2021. — Т. 3. — С. 635—644. — ISBN 978-5-94981-368-3. (рос.)
- Fisher, Alan W. The Crimean Tatars. — Stanford : en:Hoover Institution Press, 1978. — ISBN 0-8179-6661-7. (англ.)
- Статті
- Важкоозброєний татарський вершник // Український тиждень [Архівовано 19 липня 2014 у Wayback Machine.]
- Ищенко С. А. Война и военное дело у крымских татар XVI—XVIII вв. (по запискам иностранных путешественников и дипломатов) // Северное Причерноморье и Поволжье во взаимоотношениях востока и запада в XII—XVI веках / под ред. Г. А. Федорова-Давыдова. Ростов-на-Дону, 1989.
- Довідники
- Галенко О. І. Кримський ханат [Архівовано 18 серпня 2016 у Wayback Machine.] // Енциклопедія історії України : у 10 т. / редкол.: В. А. Смолій (голова) та ін. ; Інститут історії України НАН України. — К. : Наукова думка, 2009. — Т. 5 : Кон — Кю. — С. 366. — ISBN 978-966-00-0855-4.
- Довідник з історії України / за ред. І. З. Підкови, Р. М. Шуста. — К. : Генеза, 2001. — ISBN 966-504-439-7.
- Головченко В. І. Кримського ханату дипломатія // Українська дипломатична енциклопедія. Київ, 2004. Т.1
- Кримське ханство [Архівовано 17 листопада 2016 у Wayback Machine.] // Юридична енциклопедія : [у 6 т.] / ред. кол.: Ю. С. Шемшученко (відп. ред.) [та ін.]. — К. : Українська енциклопедія ім. М. П. Бажана, 2001. — Т. 3 : К — М. — 792 с. — ISBN 966-7492-03-6.
Посилання
Вікісховище має мультимедійні дані за темою: Кримське ханство
- Кримські татари. Друзі чи вороги? (Киримли / Кримці) [Архівовано 27 лютого 2022 у Wayback Machine.] — Канал імені Т. Г. Шевченка
- «Крымский Юрт» (на ногайском языке)
- Історичні держави України
- Незавершені статті з колишніх держав
- Держави і території, засновані 1441
- Держави і території, зникли 1783
- Статті, які потрібно розширити із серпня 2024
- Кримські хани
- Тюркські країни
- Кримське ханство
- 1449 в Україні
- Держави і території, засновані 1449
- 1783 в Україні
- Новоісторичні держави Росії