Історія Франції (1900–дотепер)
Ця стаття є сирим перекладом з іншої мови. Можливо, вона створена за допомогою машинного перекладу або перекладачем, який недостатньо володіє обома мовами. (квітень 2024) |
Історія Франції Портал Франція
| |
Античність Середньовічна Франція Дореволюційна Франція Сучасна Франція |
Історія Франції з 1914 року до наших днів включає:
- останні роки Третьої Республіки (1870—1940)
- Перша світова війна (1914—1918)
- Міжвоєнний період (1918—1939)
- Друга світова війна (1939—1945)
- Четверта Республіка (1946—1958)
- П'ята республіка (з 1958 р.)
У 1914 році територія Франції відрізнялася від сучасної Франції двома важливими моментами: більшість Ельзас і північно-східна частина Лотарингії були анексовані Німеччиною в 1870 році (після франко -прусської війни 1870—1871 рр.), а Північноафриканська країна Алжир була створена як невід'ємна частина Франції (департамент) у 1848 році. Ельзас-Лотарингія буде відновлена наприкінці Першої світової війни (тільки для того, щоб знову, тимчасово, бути втраченою німцями вдруге під час Другої світової війни).
На відміну від інших європейських країн, Франція не зазнала значного зростання населення в середині-кінці 19 століття та першій половині 20 століття. Це було б ускладнено масовими втратами Франції у Першій світовій війні, приблизно 1,4 мільйона французів загиблими, включаючи цивільних (або майже 10 % активного дорослого чоловічого населення) і в чотири рази більше поранених — і Друга світова війна, оцінена в 593 000 загиблих французів (у півтора рази більше, ніж кількість загиблих американців), з яких 470 000 були цивільними. З населення Франції, яке становило приблизно 39 мільйонів у 1880 році, у 1945 році населення Франції все ще становило лише 40 мільйонів. Післявоєнні роки принесуть масовий «бебі-бум», і завдяки імміграції Франція досягла 50 мільйонів у 1968 році. Це зростання сповільнилося. вниз у 1974 році.
З 1999 року у Франції спостерігається безпрецедентне зростання населення. У 2004 році приріст населення склав 0,68 % і майже досяг північноамериканського рівня (2004 рік став роком найвищого приросту населення Франції з 1974 року). Зараз Франція значно випереджає всі інші європейські країни за приростом населення (за винятком Ірландської Республіки), і в 2003 році природний приріст населення Франції (за винятком імміграції) відповідав майже за весь природний приріст населення Європи (населення Європейського Союзу зросло на 216 000 мешканців (без імміграції), з яких 211 000 припало на приріст населення лише у Франції, а 5 000 — у всіх інших країнах ЄС разом узятих).
Сьогодні Франція з населенням 62,5 мільйона, або 65 мільйонів разом із заморськими територіями, є третьою за чисельністю населення країною Європи після Росії та Німеччини.
Імміграція в 20 столітті суттєво відрізнялася від імміграції в попередньому столітті. У 1920-ті роки спостерігався великий приплив з Італії та Польщі; у 1930-50-х роках прибули іммігранти з Іспанії та Португалії. Проте з 1960-х років найбільші хвилі іммігрантів були з колишніх французьких колоній: Алжир (1 мільйон), Марокко (570 000), Туніс (200 000), Сенегал (45 000), Малі (40 000), Камбоджа (45 000), Лаос (30 000), В'єтнам (35 000). Значна частина цієї недавньої імміграції спочатку була економічною, але багато з цих іммігрантів залишилися у Франції, отримали громадянство та інтегрувалися у французьке суспільство. Оцінки різняться, але з 60 мільйонів людей, які сьогодні проживають у Франції, близько 4 мільйонів стверджують, що мають іноземне походження. Цей масовий приплив породив напруженість у сучасній Франції, особливо через питання «інтеграції у французьке суспільство» та поняття «французької ідентичності», і в останні роки найбільш суперечливими питаннями були мусульманське населення (на рівні 7 %, Іслам є другою за чисельністю релігією в сучасній Франції; див. Іслам у Франції).
Східноєвропейська та північноафриканська єврейська імміграція до Франції в основному почалася в середині-кінці 19 століття. У 1872 році у Франції проживало приблизно 86 000 євреїв, а до 1945 року ця кількість зросла до 300 000. Багато євреїв інтегрувалися (або намагалися інтегруватися) у французьке суспільство, хоча французький націоналізм призвів до антисемітизму в багатьох колах. Співпраця режиму Віші з нацистами Голокост призвела до знищення 76 000 французьких євреїв (однак влада Віші надала преференцію «інтегрованим» євреям, які перебували у Франції від двох до п'ять поколінь і які воювали в Першій світовій війні або обіймали важливі адміністративні посади в уряді), і з усіх інших західноєвропейських країн ця цифра поступається лише Німеччині; але багато євреїв також були врятовані актами героїзму та адміністративною відмовою брати участь у депортації (три чверті єврейського населення Франції було врятовано, що є вищою часткою, ніж будь-яка інша європейська країна, яка постраждала від Голокосту). Починаючи з 1960-х років, Франція зазнала великої кількості єврейської імміграції з Середземномор'я та Північної Африки, і сьогодні єврейське населення у Франції оцінюється приблизно в 600 000 осіб.
Приблизно на початку 20-го століття майже половина всіх французів залежала від землі для свого життя, і до Другої світової війни Франція залишалася переважно сільською країною (приблизно 25 % населення працювало на землі в 1950 році), але У повоєнні роки також відбувся безпрецедентний переїзд до міст: лише близько 4 % французів продовжують працювати на фермах, а 73 % живуть сьогодні у великих містах. Найбільшим із них є Париж із населенням 2,1 мільйона жителів (11 мільйонів у паризькому регіоні), за ним йдуть Лілль, Ліон, Марсель (понад 1,2 мільйона жителів кожен). Значна частина цієї урбанізації відбувається не в традиційних центрах міст, а в передмістях (або «банльє»), які їх оточують (цементні та сталеві житлові проекти в цих районах називаються «сіте»). З імміграцією з бідніших країн ці «міста» були центром расової та класової напруги з 1960-х років.
Втрата регіональної та традиційної культури (мова та акцент, місцеві звичаї в одязі та їжі), бідність багатьох сільських регіонів і зростання сучасних міських структур (житлові проекти, супермаркети) створили напруженість у сучасній Франції між традиціоналістами та прогресивними. Втрата регіоналізму ускладнюється роллю французької столиці та централізованої французької держави.
Рухи за незалежність виникли в Бретані, Корсиці та баскських регіонах, а Режим Віші (відлуння нацистської расової пропаганди) активно заохочував католицизм і місцеве «народне» "традиції, які вони вважали справжніми основами для французької нації.
У післявоєнні роки держава взяла під контроль низку промислових підприємств Франції. Проте сучасний політичний клімат сприяв збільшенню регіональної влади («децентралізація») і зменшенню державного контролю над приватними підприємствами («приватизація»).
Можна припустити, що «Перша світова війна започаткувала період раптової, часто травматичної трансформації. Це прискорило зміни, які повільно почали змінювати культурне, соціальне та економічне життя Франції в перші десятиліття двадцятого століття». Французька ідентичність і культура були повністю розпатлані після Першої світової війни, і це руйнування частково спричинене гендерною двозначністю. Французька культура та ідентичність значною мірою базувалися на суспільних гендерних ролях, які, здавалося, були розмитими після війни. Мабуть, «найвідомішим виразом післявоєнного відчуття культурної смертності» є лист Пола Валері 1919 року, в якому говориться про те, що «Ми, сучасні цивілізації, ми також тепер знаємо, що ми смертні, як і інші».[1]
Після Першої світової війни, коли вона втратила 1,4 мільйона своїх громадян під час Першої світової війни, Франція зіткнулася з серйозною проблемою. Із вищим, ніж у будь-якій іншій країні Європи, рівнем жертв у 16,5 відсотка, а також 3 мільйонами поранених і 1,1 мільйона інвалідів, Франція страждала від низького рівня народжуваності. Водночас Франція малювала жахливу картину жінок, які вже не бажають мати дітей.[2] Через низьку народжуваність законодавці представили та ухвалили законопроект 23 липня 1920 року, який карав використання пропаганди, яка заохочувала та підтримувала аборти та засоби контрацепції. Історики вважають, що законодавчу перемогу можна інтерпретувати або як «логічний жест післявоєнного консервативного, націоналістичного блоку, який прийшов до влади на листопадових законодавчих виборах 1919 року», або вони бачили перемогу наталістів як «відповідь на серйозну демографічну проблему, яка погіршилася жертвами війни».[2] До Першої світової війни, до 1914 року, аборти були «частими і практично безкарними, хоча й заборонені статтею 317 Кримінального кодексу». Такі феміністки, як Мадлен Пеллетьє, жінка-лікар і соціалістичний мислитель, "розробили соціально-економічні аргументи за аборти, які вже були добре відомі інтелектуальному робітничому класу. Наталісти, які просували це законодавство, а також подальші обмеження права жінок не народжувати дітей, як зауважує Пеллетьє, «були представлені як позиція класу». Подібне законодавство представляло інтереси осіб із високим соціально-економічним статусом, які «використовували робітничий клас як джерело робочої сили для підтримки економіки».[3] Протягом перших двох десятиліть 20-го століття спостерігається помітне зіткнення між французькими феміністками, які більше примикали до соціалістичних партій Франції, та наталістами, які більше резонували з консервативними партіями Франції.
Намагаючись ізолювати Німеччину, Франція успішно уклала союзи з Росією та Великою Британією. спочатку був франко-російський альянс 1894 року, потім Entente Cordiale 1904 року з Великою Британією, і, нарешті, англо-російська Антанта у 1907 році, яка стала Потрійною Антантою. Цей союз з Британією та Росією проти Німеччини та Австрії в 1914 році привів Росію, Британію та Францію до вступу в Першу світову війну як союзників. Воєначальники в Берліні планували перемогти спочатку Францію, потім Росію. [4]
Париж боявся німецької військової могутності. Франко-російський союз 1894 року служив наріжним каменем зовнішньої політики Франції до 1917 року, в очікуванні, що Німеччина уникне війни на два фронти. Подальший зв'язок із Росією був забезпечений величезними французькими інвестиціями та позиками до 1914 року. У 1904 році міністр закордонних справ Франції Теофіл Делькассе домовився про «Сердечну згоду» з Лорда Ленсдауна, британського міністра закордонних справ, угода, яка поклала край тривалому періоду англо-французької напруженості та ворожнечі. «Сердечна угода», яка функціонувала як неформальний англо-французький альянс, була ще більше зміцнена внаслідок Першої та Другої марокканської кризи 1905 та 1911 років, а також таємні військові та військово-морські переговори. Зближення Делькассе з Британією викликало суперечки у Франції, оскільки англофобія була помітною на початку 20-го століття, настрої, які були значно посилені Інцидентом у Фашоді 1898 року, в якому Британія та Франція майже зійшлися війною, а також англо-бурською війною, у якій громадська думка Франції була на боці ворогів Британії.[5] Зрештою, страх перед німецькою владою був ланкою, яка пов'язувала Британію та Францію.[6]
Заклопотана внутрішніми проблемами, Франція приділяла мало уваги зовнішній політиці в період між кінцем 1912 і серединою 1914 року, хоча вона подовжила військову службу до трьох років з двох через сильні заперечення соціалістів у 1913 році.[7] Швидка ескалація Балканської кризаи в липні 1914 року здивувала Францію, тому умовам] не приділялося багато уваги. що призвело до початку Першої світової війни. Париж був заскочений зненацька, коли німецька армія раптово вторглася та рушила на Париж. Однак Лондон вирішив, що Франції необхідно допомогти, інакше Німеччина буде надто сильною, і тому він оголосив війну Німеччині.[8]
Багато французьких інтелектуалів вітали війну, щоб помститися за приниження поразки та втрати території Німеччиною після франко-прусської війни 1871 року. Після того, як лідера соціалістів Жан Жорес, пацифіста, було вбито на початку війни французький соціалістичний рух відмовився від своїх антимілітаристських позицій і приєднався до національної війни. Прем'єр-міністр Рене Вівіані закликав до єдності — до «Union sacrée» («Священного союзу») — покласти край ворожнечі між правими та лівими фракціями, які запекло ворогували. У Франції було небагато дисидентів. Проте до 1917 року втома від війни стала головним фактором, який серйозно послабив готовність армії до наступу. Солдати сказали, що замість того, щоб атакувати, краще дочекатися прибуття мільйонів американців. Солдати протестували не лише проти марності фронтових наступів перед німецькими кулеметами, а й проти поганих умов на передовій і вдома, особливо рідкісних відпусток, погане харчування, використання африканських та азіатських колонізаторів на внутрішньому фронті та занепокоєння добробутом їхніх дружин і дітей.[9]
Економіка постраждала від німецького вторгнення в основні промислові райони на північному сході. Ця окупована територія в 1913 році виробляла 58 % сталі та 40 % вугілля.[10] Значний Полегшення прийшло з припливом американського продовольства, грошей і сировини в 1917 році.[11]
Жорж Клемансо став прем'єр-міністром у листопаді 1917 року, час пораженства та гостроти. Італія зайняла оборону, а Росія капітулювала. Цивільне населення було розлючене, оскільки пайки не вистачали, а загроза німецьких повітряних нальотів зростала. Клемансо зрозумів, що його першочерговим завданням є відновлення морального духу громадян. Він заарештував Жозефа Кайо, колишнього прем'єр-міністра Франції, за відкриту підтримку мирних переговорів. Він отримав підтримку всіх партій, щоб боротися до перемоги, закликаючи до «la guerre jusqu'au bout» (війна до кінця).
Війна принесла великі втрати в живій силі і засобах. Воно велося здебільшого на території Франції, воно призвело до загибелі приблизно 1,4 мільйона французів, включаючи цивільних осіб (див. Втрати Першої світової війни), і в чотири рази більше поранених. Франція позичила у США мільярди доларів, які мала повернути. Умови Версальського договору (1919) були сприятливими: Ельзас і Лотарингія були повернуті Франції; Німеччина була зобов'язана взяти на себе повну відповідальність за війну та виплатити воєнні репарації Франції, яка покрила всі її витрати на війну, включаючи виплати ветеранам. Один німецький промисловий район, Саарський басейн, регіон вугілля та сталі, був тимчасово окупований Францією.[12]
Дихотомія між двома статями, яка колись уже була визначена, розпалювалася. Якщо більшість чоловіків відправили на фронт, то більшість жінок залишилися на фронті. Оскільки 3,7 мільйона чоловіків залишили роботу, щоб служити далеко від дому, жінки отримали багато нових можливостей для роботи. Деякі кидають свою стару «жіночу» роботу, щоб взятися за більш чоловічі завдання, виконуючи професійні та сімейні ролі, які раніше виконували чоловіки. Чоловіки у формі були незадоволені. Коли справа доходить до перегляду «матеріальних контрастів між окопами та цивільним життям, солдати, які повернулися, бачили батьківщину як світ екстравагантності та розкоші, у задоволенні якого вони були здебільшого позбавлені». Солдати, які поверталися додому, незабаром губилися у вічній і розумовій «нічийній землі». Вони прийшли додому і стали свідками того, як жінки взялися за їхню роботу, сімейні обов'язки, вони почувалися застряглими на цій нічийній землі. Ветерани почувалися забутими. Той факт, що жінки на батьківщині «зруйнували звичайні уявлення про статеві відмінності та перевернули межі соціальної маргінальності», жінки «стали новими інсайдерами», а чоловіки залишилися на каскадах цивілізації. Те, як мирні жителі провели час, «шокувало і образило» цих солдатів. Контраст між домашнім і фронтовим життям був величезним. Історик Мері-Луїза Роберт стверджує, що «відсутність у жінок знань про війну можна пояснити урядовою цензурою, а не „деморалізацією“ домашнього фронту». Вона пише, що цензура приховувала новини про військові поразки та жахи окопів.[13]
У 1920 році соціалістична партія (SFIO) була розділена на дві частини, і більшість відкололася та сформувала Французьку комуністичну партію («Section française de l'internationale communiste» ). Решта меншості, очолювана Леоном Блюмом, «зберегла старий будинок» і залишилася в SFIO.[14] У 1924 і знову в 1932 році соціалісти об'єдналися з [ [Радикальна партія (Франція)|Радикально-соціалістична партія]] в «Лівих коаліціях» (Cartels des Gauches), але фактично відмовилася приєднатися до несоціалістичних урядів на чолі з радикалами [ [Едуард Ерріо]] і Едуард Даладьє. Даладьє пішов у відставку під тиском ультраправих ліг після кризи 6 лютого 1934, і президентом Ради був призначений консерватор Гастон Думерг. Ліві боялися правого t-wing державний переворот, як ті, що мали місце під час походу на Рим 1922 року та подій у Німеччині. Тому під впливом Комінтерну комуністи змінили свою лінію і прийняли лінію «антифашистського союзу», що призвело до Народного фронту (1936–38), який виграв вибори 1936 року і привів Блюма до влади як першого соціалістичного прем'єр-міністра Франції. Народний фронт складався з радикалів і соціалістів, тоді як комуністи підтримували його, не беручи в ньому участі (приблизно так само, як соціалісти підтримували уряди радикалів до Першої світової війни, не беручи в них участі). Однак протягом року уряд Леона Блюма розпався через економічну політику, опозицію з боку еліти (знамениті «200 сотень сімей»), а також через проблему Громадянської війни в Іспанії. Блум вирішив, що підтримка іспанських республіканців може призвести до до громадянської війни у Франції. Його рішення призвело до великої дезертирства серед французьких лівих, тоді як Адольф Гітлер і Беніто Муссоліні безсоромно озброювалися та підтримували війська Франциско Франко).[15]
Французькі ультраправі значно розширилися, і теорії раси та антисемітизму поширилися в багатьох колах. Виникли численні ультраправі та антипарламентські ліги, подібні до фашистських ліг, у тому числі полковника де ла Рока "Croix- de-Feu 1927—1936, який, як і його більший суперник монархічний «Action Française» (заснований у 1898 році, засуджений Папою Пієм XI у 1926 році, Action Française підтримав реставрацію монархії та римо-католицизму як державної релігії) виступав за національний інтегралізм (віра в те, що суспільство є органічна єдність) і організовував народні демонстрації у відповідь на справу Ставіського 1934 року, сподіваючись, що повалити уряд (див. Криза 6 лютого 1934 р.).[16]
У 1920-х роках Франція створила продуману систему оборони кордону (лінія Мажино) і союзів (див. Мала Антанта), щоб компенсувати відроджену німецьку силу. У 1930-х роках величезні втрати у війні змусили багатьох у Франції обрати популярну політику умиротворення, яка запобігла війні з Німеччиною через Чехословаччину, чий союз із Францією виявився марним після Мюнхенської угоди 1938 року.< ref>Джудіт М. Хьюз, До лінії Мажино: Політика французької військової підготовки в 1920-х роках (2009).</ref>
Криза вразила економіку Франції в 1931 році, трохи пізніше, ніж в інших країнах.[17][18] У той час як у 1920-х роках він зростав із дуже високими темпами 4,43 % на рік, у 1930-х роках він впав в середньому лише 0,63 %. Незважаючи на величезні руйнування економіки, спричинені Великою війною, до 1924 року промислове та сільськогосподарське виробництво було відновлено до довоєнного рівня, із швидким і повсюдним зростанням з 1924 по 1931 рік.[19]
Франція рішуче намагалася, але безуспішно, отримати репарації, які Німеччина була змушена пообіцяти за Версальським договором. Це призвело до того, що Франція вторглася та окупувала Рурський промисловий район Німеччини. Це не вдалося. Зрештою, усі основні країни погодилися прийняти пропозиції, відомі як План Дауеса 1924 року та План Янга 1929 року щодо стабілізації репараційних виплат. До 1931 року Німеччина була фактично банкрутом, і всі виплати були припинені.
Після 1931 р. зростання безробіття та політичні заворушення призвели до заворушень 6 лютого 1934 р.. Ліві об'єдналися та сформували Народний фронт на чолі з соціалістичним лідером SFIO Леоном Блюмом, який переміг на виборах 1936 року. Ультранаціоналістичні групи також побачили зростання популярності, хоча демократія панувала до 1940 року. Побоюючись громадянської війни у Франції, як це відбувалося в Іспанії, Франція змусила великі країни оголосити блокаду зброї, щоб запобігти поставкам зброї будь-якій стороні під час Громадянської війни в Іспанії. Тим не менш, ці зусилля не змогли зупинити поставки зброї з Німеччини, Італії та Радянського Союзу.[20]
У вересні 1939 року Гітлер напав на Польщу, Франція та Великобританія оголосили війну. Обидві сторони нарощували сили на Західному фронті, але протягом наступних восьми місяців жодна сторона не зробила жодного кроку: це була «фальшива війна». Німецька Бліцкриг почався в травні 1940 року, і за шість тижнів відступу французи втратили 130 000 чоловік. Армії союзників розвалилися, але британцям вдалося врятувати своїх солдатів і близько 100 000 французьких солдатів під час евакуації з Дюнкерка.[21]
З іншого боку, ті, хто відмовився від поразки та співпраці з нацистською Німеччиною, на чолі з Шарлем де Голлем, організували Вільні французькі сили у Великобританії. Вони координували рух опору в окупованій Франції та Франції Віші. До серпня 1944 року у Франції воювало 260 000 французьких регулярних і 300 000 FFI.
У червні 1944 року війська союзників вторглися і змусили німців відступити. Францію було звільнено, і режим Петена покінчено. Париж було звільнено 25 серпня. 10 вересня де Голль призначив свій тимчасовий уряду в Парижі. Тепер Франція знову могла брати участь у війні як партнер. У 1945 р. французька армія налічувала 1300 тис. чоловік, з них 412 тис. воювали в Німеччині і 40 тис. в Італії.
Франція вийшла з Другої світової війни, щоб зіткнутися з низкою нових проблем. Після короткого періоду тимчасового уряду, який спочатку очолив генерал Шарль де Голль, нова конституція (13 жовтня 1946 р.) заснувала Четверту Республіку під керівництвом парламентська форма правління, контрольована рядом коаліцій. Змішаний характер коаліцій і, як наслідок, відсутність згоди щодо заходів щодо вирішення колоніальних війн у Індокитаї та Алжирі спричинили послідовні кризи кабінетів і зміни уряду. Війна в Індокитаї закінчилася поразкою і відходом Франції в 1954 році. Алжир не був просто колонією. Оскільки в Алжирі проживало понад мільйон європейських жителів (pied-noir), Франція відмовлялася надати йому незалежність, поки кривава колоніальна війна (Алжирська війна за незалежність) не переросла в французька політична та громадянська криза; Алжир отримав незалежність у 1962 році, викликавши масову хвилю імміграції з колишньої колонії назад до Франції.[22]
Загроза державного перевороту в травні 1958 року з боку частин французької армії та французьких поселенців, які виступали проти поступок перед обличчям арабського націоналістичного повстання, призвела до падіння французького уряду та запрошення президента де Голлю сформувати надзвичайний уряд для запобігання загроза громадянської війни. Швидко замінивши існуючу конституцію конституцією, що посилює повноваження президента, він став обраним президентом у грудні того ж року, урочисто відкривши П'яту Республіку.
У липні 1961 року, коли Туніс заблокував французьку військово-морську базу в Бізерті, сподіваючись змусити її евакуювати криза завершилася триденною битвою між французькими та туніськими силами в результаті чого загинули близько 630 тунісців і 24 французи, і врешті-решт Франція поступилася Тунісу містом і військово-морською базою в 1963 році.
У 1965 році, коли народ Франції вперше в 20 столітті пішов на виборчі дільниці, щоб обрати президента прямим голосуванням, де Голль переобрався з 55 % частку голосів, перемігши Франсуа Міттерана. Тим часом Алжирська війна вирувала, і де Голль поступово займав позицію на користь незалежності Алжиру. Це було витлумачено його прихильниками в 1958 році як форма державної зради, і частина з них, які організувалися в терористичну групу OAS, повстали проти нього під час [[Алжирського путчу 1961 року] ]]. Але де Голлю вдалося покласти край війні, домовившись про Евіанські угоди в березні 1962 року з FLN.
Однак наприкінці 1960-х років французьке суспільство втомилося від грубого, патріархального голлістського підходу та несумісності між сучасним життям і старими традиціями та інституціями. Це призвело до студентського повстання подій травня 1968 року з різноманітними вимогами, включаючи освітню, трудову та державну реформи, сексуальну та мистецьку свободу, а також кінець Війна у В'єтнамі. Студентський рух протесту швидко поєднався з робітничим і спалахнули масові страйки. Одного разу де Голль відправився провідати війська в Баден-Бадені, можливо, щоб отримати допомогу армії на випадок, якщо вона знадобиться для підтримки громадського порядку. Але після місячного загального страйку більшість французів прагнули до порядку, і вибори до законодавчих зборів у червні 1968 року показали, що в парламенті більшість голлівців. Тим не менш, травень 1968 року став поворотним пунктом у французьких соціальних відносинах, з Гренельськими угодами, у напрямку більшої кількості особистих свобод і меншого соціального контролю, чи то в робочих відносинах, освіті чи в приватному житті.
У квітні 1969 року де Голль пішов у відставку після поразки на національному референдумі урядових пропозицій щодо децентралізації шляхом створення 21 регіону з обмеженими політичними повноваженнями. Його наступником став голліст Жорж Помпіду (1969–74), який помер під час свого терміну. Спадкоємство Помпіду зіткнуло голлістів з більш класичними консерваторами, які зрештою перемогли на чолі з Незалежним республіканцем Валері Жискар д'Естеном (1974–81).
Громадські рухи продовжувалися після травня 1968 року. Вони включали окупацію Lip factory у 1973 році, що призвело до досвіду самомодеровування робітників, підтриманого CFDT, Єдина соціалістична партія (PSU) і всі ультраліві рухи. Працівники LIP брали участь у демонстраціях Ларзак проти розширення військового табору (на яких був присутній Хозе Бове. Маоїзм і автономізм стали вона популярна в ультралівих рухах, протистоячи як Соціалістичній партії, так і Комуністичній партії.
Хоча Франція продовжує шанувати свою багату історію та незалежність, французькі лідери все більше пов'язують майбутнє Франції з продовженням розвитку Європейського Союзу (ЄС).
Спільна програма 1972 року між Соціалістичною партією (PS), Комуністичною партією (PCF) та Лівими Радикальна партія (PRG) підготувала перемогу лівих на президентських виборах 1981 р., під час яких вперше в П'ятій республіці переміг лівий кандидат. Франсуа Міттеран, переобраний у 1988 році, дотримувався соціально-економічної програми, натхненної лівими силами, сформульованої у виборчій програмі 110 пропозицій для Франції. Однак реформи припинилися в 1983 році. Два терміни Міттерана були відзначені двома співжиттям, перше в 1986–88 роках з Жаком Шираком як прем'єр-міністра.
Міттеран наголошував на важливості європейської інтеграції та виступав за ратифікацію Маастрихтського договору про Європейський економічний і політичний союз, який у вересні 1992 року електорат Франції підтримав із невеликою кількістю людей.
Президент-консерватор Жак Ширак вступив на посаду 17 травня 1995 року після кампанії, зосередженої на необхідності боротьби з уперто високим рівнем безробіття у Франції. Однак невдовзі центр внутрішньої уваги перемістився на економічні реформи та заходи із затягування поясів, необхідні для того, щоб Франція відповідала критеріям Економічного та валютного союзу (ЄВС), викладених Маастрихтський договір. Наприкінці 1995 року Франція пережила найбільші робочі заворушення принаймні за десятиліття, коли працівники протестували проти урядових скорочень.
Оцінюючи президентство Ширака в 2015 році, британський журнал The Economist зазначив:
- Під час його терміну безробіття становило в середньому 10 відсотків, борг зростав, французи сказали «ні» Європі, а передмістя бунтували… Саме під його час конкурентна позиція Франції різко впала. Його популярність впала до 16 відсотків… [Але сьогодні] Жак Ширак став неймовірною іконою ретро-смаку та фігурою, яка користується популярністю.[23]
Макрон офіційно став президентом 14 травня 2017 року.[24] На |виборах до парламенту 2017 партія Макрона La République en marche та її Демократичний рух союзники забезпечили комфортну більшість, отримавши 350 місць із 577.[25] Після [ [Республіканці (Франція)|Республіканці]] вийшли переможцями вибори до Сенату, речник уряду Крістоф Кастанер заявив, що вибори були «провалом» для його партії.[26] Тим часом другу частину закону про скасування виборчого фонду було призначено для голосування після заперечень Сенату.[27]
План Макрона надати своїй дружині офіційну роль в уряді піддався критиці, починаючи від того, що він недемократичний, і закінчуючи тим, що критики сприймають як протиріччя його боротьбі з непотизмом.[28] Після онлайн-петиції з майже 290 000 підписів на change.org Макрон відмовився від плану.[29] 9 серпня Національна асамблея прийняла законопроект про публічну етику, ключову тему кампанії Макрона, після дебатів щодо скасування фондів виборчих округів.[30]
Макрон прагне відвести відносини між профспілками та керівництвом від протиборчої лінії поточної французької системи до більш гнучкої, орієнтованої на консенсус системи за зразком Німеччини та Скандинавії.[31][32] Він також пообіцяв діяти проти компаній, які використовують дешевшу робочу силу з Східної Європи і, натомість, впливатимуть на робочі місця французьких робітників, що він назвав "соціальним демпінгом «. Згідно з правилами ЄС, східноєвропейські працівники можуть бути найняті на обмежений час за рівнем зарплати в східноєвропейських країнах, що призвело до суперечок між державами ЄС.[33] Уряд Франції оголосив про запропоновані зміни до трудових правил Франції („Code du Travail“), що стало одним із перших кроків, зроблених Макроном та його урядом для активізації французької економіки.[34] Найбільша профспілка, CFDT, зайняла примирливий підхід до поштовху Макрона та вступила в переговори з президентом, тоді як більш войовнича CGT більш вороже ставиться до реформ.[31][32] Міністр праці Макрона Мюріель Пеніко, контролює ці зусилля.[35] en-US} }</ref> Реформи, які обговорювалися з профспілками, обмежують виплати за звільнення, які вважаються несправедливими, і дають компаніям більше свободи наймати та звільняти працівників, а також визначати прийнятні умови праці. 22 вересня президент підписав п'ять указів про реформування трудових правил.[36] Дані уряду, опубліковані в жовтні 2017 року, показали, що під час законодавчої. Через спроби реформування трудового кодексу рівень безробіття впав на 1,8 %, що є найбільшим показником з 2001 року.[37]
На президентських виборах 2022 р. президента Макрона було переобрано після того, як він переміг у другому турі свою ультраправу суперницю Марін Ле Пен.[38] Він був першим ре -обраний чинним президентом Франції з 2002 року.[39]
- Деколонізація
- Французький Алжир
- Французький Індокитай
- Французька Екваторіальна Африка
- Французька Західна Африка
- Французький Союз
- Французька спільнота
Населення залишалося стабільним з 40,7 мільйонів у 1911 році до 41,5 мільйонів у 1936 році.
Почуття, що населення було надто малим, особливо з огляду на швидке зростання потужнішої Німеччини, було загальною темою на початку двадцятого століття.Помилка цитування: Відсутній тег </ref>
за наявності тегу <ref>
[40]
Франція пережила бебі-бум після 1945 року; він перевернув довгостроковий рекорд низької народжуваності.[41] Крім того, спостерігалася стійка імміграція, особливо з колишніх Французькі колонії в Північній Африці. Населення зросло з 41 мільйона в 1946 році до 50 мільйонів в 1966 році і 60 мільйонів в 1990 році. Населення ферм різко скоротилося з 35 % робочої сили в 1945 році до менше 5 % в 2000 році. До 2004 року Франція була другою за величиною. народжуваності в Європі, поступаючись лише Ірландії.[42][43]
Десятиліття | середньорічний темп приросту |
---|---|
1900-ті роки | 2,27 % |
1910-ті роки | 1,89 % |
1920-ті роки | 4,43 % |
1930-ті роки | 0,63 % |
1945-49 | 2,16 % |
1950-ті роки | 3,85 % |
1960-ті роки | 4,98 % |
1970-ті роки | 3,10 % |
1980-ті роки | 2,02 % |
1990-ті | 1,30 % |
Джерело: Жан-П'єр Дормуа, «Французька економіка у ХХ столітті» (2004) стор. 31 |
Загальні темпи зростання французької економіки показують дуже високі показники в 1920-х і знову в 1960-х роках, з низькими показниками в 1910-х, 1930-х і 1990-х роках.[44] До кінця 19 століття Франція вступила в індустріальну еру. Але вона приєдналася пізно і порівняно програла в змаганні з сусідом, що брав участь у війні, Німеччиною та своїм головним торговельним суперником через Ла-Манш — Великою Британією. До 1900 року у Франції була велика промисловість, інфраструктура та заводи; але порівняно з Німеччиною та Британією «відставала», так що люди говорили, а французькі політики скаржилися на «французьку відсталість (le retard français)».
У 1870 році почали з'являтися перші ознаки французького промислового та загального економічного занепаду, порівняно з їхнім новим сусідом у щойно об'єднаній Німеччині Бісмарка, яка з'явилася під час франко-прусської війни. Повна поразка Франції була не стільки демонстрацією слабкості Франції, скільки німецького мілітаризму та промислової сили; це було на відміну від окупації Німеччини Францією під час наполеонівських війн. Щоб закінчити війну, Німеччині довелося заплатити величезну суму, що забезпечило останню ще більше капіталу.
Однак до 1914 року німецьке озброєння та загальна індустріалізація випередили не лише Францію, але й усіх її сусідів. Незадовго до 1914 року Франція виробляла приблизно на одну шосту Вугілля, ніж Німеччина, виробляла менше ніж на третину Чавуну і на чверть менше Сталі.[45] У сценарії, найкраще описаному в книзі Барбари Тачман «The Guns of August»,[46] Франція разом з іншими конкурентами Німеччини вступила у «військову» гонку переозброєння, яка знову тимчасово стимулювала витрати, одночасно зменшуючи заощадження та інвестиції.
Однак Перша світова війна — «Велика війна» — призвела до катастрофічних економічних наслідків для всіх сторін, а не лише для німецьких переможених. Як передрікав Кейнс у своїй гіркій книзі після Версальської конференції «Економічні наслідки миру»,[47] Великі воєнні репарації, накладені на Німеччину, не тільки були недостатніми для відновлення французької економіки, вони завдали великої шкоди Німеччині, яка могла б стати провідною торговою компанією Франції. і партнером по промисловому розвитку, завдавши серйозної шкоди також Франції.
І їх дуже важка втрата у «Великій війні» позбавила Францію покоління її молодості та частини юнацької уяви, необхідної для того, щоб знову зіткнутися з Німеччиною лише через 25 років, у Другій світовій війні, коли на той час постарілий французький генеральний штаб був погано підготовлений і цілком оборонявся проти ще більш войовничої німецької економіки та армії. Постраждалі від Великої депресії, старші лідери, що залишилися у Франції, не бажали знову переходити до «воєнної» економіки, і Франція була захоплена та окупована Нацистською Німеччиною, і її воєнна економіка повністю перевернулася на підтримку Німеччини та німецьких військових зусиль.
Великі труднощі воєнного часу та відразу післявоєнного періоду змінилися періодом стабільного економічного розвитку у Франції, який зараз там часто згадують як "Тридцять славетних років (Les Trente Glorieuses). Почергова політика ідей «інтервенціонізму» та «вільного ринку» дозволила французам побудувати суспільство, в якому можна досягти як промислового, так і технологічного прогресу, але також забезпечити безпеку та привілеї працівників і захищати їх. До кінця 20-го століття Франція знову була однією з провідних економічних держав світу, хоча до 2000 року вже виникла певна суперечка: люди у Франції та в інших країнах запитували, чи Франція одна, не стаючи ще більшою невід'ємною частиною пан'європейської економіки, матиме достатню присутність на ринку, щоб утримувати свої позиції, а також безпеку працівників і ці привілеї у все більш «глобалізованому» та «транснаціональному» економічному світі.
Французька література двадцятого століття була глибоко сформована історичними подіями століття, а також була сформована політичною, філософською, моральною та мистецькою кризами століття — і внесла в них свій внесок.[48]
Натхненний театральними експериментами на початку половини століття та жахами війни, так званий авангардний паризький театр, «Новий театр» або «Театр абсурду» навколо письменників Ежен Йонеско, Семюель Беккет, Жан Жене, Артур Адамов, Фернандо Аррабаль відмовилися від простих пояснень і відмовилися від традиційних персонажів, сюжетів і інсценувань. Інші експерименти в театрі включали децентралізацію, регіональний театр, «народний театр» (створений для залучення робітничих класів до театру) і театр під сильним впливом Бертольта Брехта (значним чином невідомий у Франції до 1954 року), а також постановки [ [Артур Адамов]] і Роджер Планшон. Авіньйонський фестиваль[49] був започаткований у 1947 році Жаном Віларом, який також брав важливу участь у створенні T.N.P. або «Théâtre National Populaire.»[50][51]
Французький роман із 1950-х років пройшов подібні експерименти в групі письменників, виданих «Les Éditions de Minuit», французьким видавцем; цей «Nouveau roman» («новий роман»), пов'язаний з Аленом Робб-Ґрійє, Маргеріт Дюрас, Робертом Пінже, Мішелем Бутором, Семюел Беккет, Наталі Саррот, Клод Саймон також відмовилися від традиційного сюжету, голосу, персонажів і психології. До певної міри ці події тісно пов'язані зі змінами в кінематографі того самого періоду (Nouvelle Vague).[52] Серед провідних жінок-письменниць були Колетт, Симона де Бовуар, Елен Сіксу, Маргеріт Дюрас і Монік Віттіг.[53]
Французька література XX століття не зазнавала ізольованого розвитку і виявляє вплив письменників і жанрів з усього світу. У свою чергу французька література також справила радикальний вплив на світову літературу. Завдяки творчому духу французьких літературних і мистецьких рухів на початку століття Франція здобула репутацію необхідного місця для письменників і художників. Серед важливих іноземних письменників, які жили та працювали у Франції (особливо в Парижі) у двадцятому столітті, є: Оскар Уайльд, Гертруда Стайн, Ернест Хемінгуей, Вільям С. Берроуз, Генрі Міллер, Анаїс Нін, Джеймс Джойс, Семюель Беккет, Хуліо Кортасар, Володимир Набоков, Ежен Йонеско. Деякі з найважливіших творів століття були написані іноземними авторами французькою мовою (Ежен Йонеско, Семюель Беккет).
Франція була більш поблажливою з точки зору цензури, і багато важливих іноземних романів спочатку було опубліковано у Франції, а в Америці вони були заборонені: «Улісс» Джойса (опубліковано [[Сільвією Біч] ] у Парижі, 1922), «Лоліта» Володимира Набокова та «Голий обід» Вільяма С. Берроуза (обидві опубліковані Olympia Press), а також «Генрі Міллера» Тропік Рака (видавництво Obelisk Press).
Слідом за радикальним розвитком імпресіонізму та постімпресіонізму наприкінці дев'ятнадцятого століття, у першій половині двадцятого століття у Франції відбулися ще більш революційні експерименти кубізму, [ [дада]] і сюрреалізм, мистецькі течії, які мали великий вплив на західне, а згодом і світове мистецтво. Після Другої світової війни, коли французькі митці досліджували такі тенденції, як ташизм, флуксус і новий реалізм, першість Франції в образотворчому мистецтві була затьмарена подіями в інших місцях (зокрема в Сполучених Штатах).
- 2005 громадянські заворушення у Франції
- Французький закон про світськість і помітні релігійні символи в школах
- Лібералізм і радикалізм у Франції
- Нонконформісти 1930-х років
- ↑ Цивілізація без статей: Реконструкція статі у післявоєнній Франції, 1971—1927 рр., автор: Мері Луїза Робертс
- ↑ а б Мері Луїза Тейлор, Цивілізація без статей: реконструкція статі у післявоєнній Франції, 1917—1927
- ↑ Клодін Мітчелл, Медлін Пеллетьє (1879—1939): Сексуальна політика Пригнічення, сторінки 257—259.
- ↑ Тейлор, (1954), с. 345, 403—426.
- ↑ T. Г. Отте, «Від „війни на виду“ до майже війни: англо-французькі відносини в епоху високого імперіалізму, 1875—1898». Diplomacy and Statecraft 17#4 (2006): 693—714.
- ↑ P.M.H. Белл, «Франція та Британія, 1900—1940: Антанта та відчуження» (Рутледж, 2014).
- ↑ Gerd Krumeich, "Озброєння та політика у Франції напередодні Першої світової війни: запровадження трирічної військової повинності , 1913—1914 (Berg, 1984).
- ↑ Джон Кейгер, ' «Франція та походження Першого світу» (1983) онлайн-резюме
- ↑ Леонард В. Сміт, «Війна та „Політика“: повстання французької армії 1917 року», ' «Війна в історії», (квітень 1995 р.) 2 № 2 с. 180—201
- ↑ Gerd Hardach, The First World War: 1914—1918 (1977) pp 87-88
- ↑ Pierre-Cyrille Hautcoeur, «Wis the Great War was a вододіл? Економіка Першої світової війни у Франції», in Broadberry and Harrison, eds. Економіка Першої світової війни (2005) ch 6
- ↑ Мері Луїза Тейлор, Цивілізація без статей: реконструкція статі у післявоєнній Франції. 23-25
- ↑ Мері Луїза Тейлор, Цивілізація без статей: реконструкція статі у післявоєнній Франції. сторінка 25
- ↑ Дональд Ноель Бейкер, «Політика соціалістичного протесту у Франції: Ліве крило Соціалістичної партії, 1921 р. -39». Journal of Modern History 43.1 (1971): 3-41 онлайн.
- ↑ Джуліан Джексон, Народний фронт у Франції: Захист демократії, 1934-38 (1990).
- ↑ Шон Кеннеді, «Кінець імунітету? Остання робота над ультраправими у міжвоєнній Франції». Історичні роздуми/Réflexions Historiques 34.2 (2008): 25-45.
- ↑ Генрі Лауфенбургер, «Франція та депресія», Міжнародні справи (1936) 15#2 стор. 202—224 [https:// www.jstor.org/stable/2601740 в JSTOR]
- ↑ Пол Бодрі та Франк Портьє. «Французька депресія 1930-х років». Review of Economic Dynamics (2002) 5#1 pp: 73-99 — це економетричне дослідження.
- ↑ Жан-П'єр Дормуа, Французька економіка в двадцяте століття (2004) стор. 15, 31
- ↑ Джуліан Т. Джексон, Народний фронт у Франції: захист демократії 1934—1938 (1988)
- ↑ Джеффрі Стюарт, Дюнкерк і падіння Франції (2008).</ посилання> Франція зазнала поразки й була змушена підписати перемир'я з нацистською Німеччиною 22 червня 1940 року. Французькі солдати стали військовополоненими в Німеччині, були призначені на фабрики з виробництва боєприпасів як примусові роботи та служили заручниками. Нацистська Німеччина окупувала три п'ятих території Франції (Атлантичне узбережжя та більшу частину Франції на північ від Луари), залишивши решту новому Віші колабораційному уряду, встановленому 10 липня , 1940 під Анрі Філіп Петен. Його старші керівники мовчазно погоджувалися на розкрадання французьких ресурсів, а також на відправлення французької примусової праці до нацистської Німеччини; при цьому вони стверджували, що сподіваються зберегти принаймні невелику частину французького суверенітету. Після початкового періоду подвійної гри та пасивного співробітництва з нацистами режим Віші перейшов до активної участі (в основному завдяки роботі прем'єр-міністра П'єра Лаваля). Нацистська німецька окупація виявилася дорогою; Нацистська Німеччина привласнила собі половину доходів державного сектора Франції. З 1942 по 1944 рік багато громадян Франції були депортовані до таборів смерті та нацистських концтаборів у Німеччині та Польщі.<ref>Роберт О. Пакстон, Віші Франція: Старе Guard and New Order, 1940—1944 (2-е видання, 2001)
- ↑ Мартін Еванс, Алжир: неоголошена війна Франції (2011)
- ↑ «Жак повернувся» /news/europe/21646781-old-warhorse-suddenly-cool-jacques-back The Economist 21 березня 2015 р.
- ↑ C.Sa (8 травня 2017). Passation de pouvoir : François Hollande passera "le flambeau" à Macron dimanche 14 mai. Le Parisien (фр.). Процитовано 8 травня 2017.
- ↑ l'Intérieur, Ministère de. elecresult__legislatives-2017 Результати законодавчих виборів 2017. interieur.gouv.fr/Elections/Les-resultats/Legislatives/elecresult__legislatives-2017.
- ↑ [http ://www.scmp.com/news/world/europe/article/2112659/president-macrons-party-suffers-blow-french-senate-election Уряд Макрона визнає вибори до Сенату Франції «провалом»] South China Morning Post< /ref>
У перші кілька місяців перебування на посаді президента Макрон наполягав на прийнятті пакету реформ щодо суспільної етики, трудового законодавства, податків і повноважень правоохоронних органів.
У відповідь на Penelopegate Національна асамблея прийняла частину запропонованого Макроном закону про припинення масової корупції у французькій політиці до липня 2017 року, забороняючи виборним представникам наймати членів родини.<ref>Франція заборонила наймати подружжя політикам після скандалу Фійона. Reuters. 27 липня 2017. Процитовано 9 серпня 2017.
- ↑ Французьке голосування наближає закон Макрона проти негідництва. Anadolu Agency. Архів оригіналу за 3 липня 2008. Процитовано 9 серпня 2017.
- ↑ Masters, James. cnn.com/2017/08/07/europe/macron-polls-brigitte/index.html Еммануеля Макрона критикують через роль «першої леді» дружини. CNN.
{{cite news}}
: Проігноровано невідомий параметр|access- date=
(довідка) - ↑ {{Cite news|url=https://www.bbc [Архівовано 2015-06-25 у Wayback Machine.]. co.uk/news/world-europe-40867031|title=Франція: Макрон відмовиться від планів офіційної першої леді|date=8 серпня 2017|work=BBC News|access-date=9 серпня 2017|language=en-GB} }
- ↑ .reuters.com/article/us-france-politics-idUSKBN1AP290 Парламент Франції схвалив законопроект про очищення політики. Reuters. 9 серпня 2017.
- ↑ а б П'єр Бріакон, -head-first-into-labor-reform-french-president-france-economy-unions/ Еммануель Макрон з головою занурюється в трудову реформу: новий президент Франції розраховує на розбіжності в робітничому русі та прискорене законодавство, ' „Politico“ (17 травня 2017 р.).
- ↑ а б Ліз Алдерман, union-laurent-berger.html У французькій трудовій реформі, профспілковий лідер пропонує шлях до компромісу, New York Times (20 червня 2017 р.).
- ↑ Французький президент Макрон під час поїздки до Східної Європи, щоб порушити питання дешевої робочої сили. Reuters. 7 серпня 2017.
- ↑ [https ://www.nytimes.com/2017/08/31/world/europe/macron-france-labor-law.html Франція оприлюднює спірну реформу трудового законодавства під час великого випробування для Макрона]. New York Times.< /ref> Реформаційні зусилля Макрона наштовхнулися на опір деяких французьких профспілок.<ref>Одруження Дженніфер Томпсон і Медісон, 6027b8a20f23 Програма реформ Макрона стикається з опором, Financial Times.
- ↑ Макрон намагається продати план реформування ринку праці у Франції, Associated Press (23 травня 2017 р.).
- ↑ -signs-french-labor-reform-decrees-idUSKCN1BX1K7 Макрон підписує укази про трудову реформу у Франції. Reuters.
- ↑ -in-unemployment-figures Франція бачить значне зниження рівня безробіття через підвищення для Макрона (англ.). 25 жовтня 2017. Процитовано 27 жовтня 2017.
- ↑ Хенлі, Jon (24.04.2022). Що в інтри Еммануеля Макрона після його переобрання президентом Франції? (англ.). Архів оригіналу за 24 квітня 2022. Процитовано 8 квітня 2024.
{{cite news}}
: Проігноровано невідомий параметр|робота=
(довідка) - ↑ /web/20220428233259/https://www.economist.com/europe/2022/04/30/frances-re-elected-president-prepares-for-a-tough-second-term Переобраний президент Франції готується до важкого другого терміну. The Economist (англ.). 30 квітня 2022. Архів frances-re-elected-president-prepares-for-a-tough-second-term оригіналу за 2022-04 -28.
- ↑ Леслі Кінг, „'Франція“ потребує дітей» Соціологічний квартальник (1998) 39#1 стор. 33-52.
- ↑ Колін Л. Дайер, Населення і суспільство у Франції 20-го століття (1978)
- ↑ Колін Джонс, Париж: Біографія міста (2004) с. 438
- ↑ Жиль Пізон, «La population de la France en 2005,» ' «Населення та суспільство» (березень 2006) № 421 онлайн
- ↑ Жан-П'єр Дормуа, Французька економіка в ХХ ст. Століття (2004) стор. 31
- ↑ Робертс, Дж.: «Історія світу». Penguin, 1994.
- ↑ Tuchman, Barbara W.. «The Guns of August» (Нью-Йорк: Ballantine, 1994).) ISBN 0-345-38623-X
- ↑ Кейнс, Джон Мейнард. The Economic Consequences of the Peace (London: Macmillan, 1919)
- ↑ Гельмут Ентоні Гацфельд, "Тенденції та стилі в Французька література ХХ століття (1966)
- ↑ festival-avignon.com
- ↑ Дебора Б. Генсбауер, Французький театр абсурду (1991)
- ↑ Едвард Форман, Історичний словник французького театру ' (2010)
- ↑ Germaine Brée, і Louise Guiney, Twentieth-Century French Literature (University of Chicago Press, 1983)
- ↑ Єва Мартін Сарторі та Дороті Вінн Циммерман, ред. Французькі письменниці (1994)
- Белл, Девід та ін. «Біографічний словник французьких політичних лідерів з 1870 року» (1990), 400 коротких статей експертів
- Ларкін, Моріс. «Франція з часів Народного фронту: уряд і народ, 1936—1986» (Oxford UP, 1988) онлайн безкоштовно
- Райт, Гордон. Франція в новітній час. Нью-Йорк: Нортон, 1987. ISBN 0-393-95582-6
- Бернар, Філіп і Анрі Дюбіф. The Decline of the Third Republic, 1914—1938 (The Cambridge History of Modern France) (1988) пошук уривків і тексту
- Брендон, Пірс. «Темна долина: Панорама 1930-х» (2000) стор. 149—174, 332—358, 576—603 %20AND%20creator%3A%28Piers%20Brendon%2C%29 онлайн.
- Кларк, Джекі. «Франція в епоху організації: фабрика, будинок і нація від 1920-х до Віші» (Berghahn Books; 2011) 218 сторінок). Аналізує, як інженери та науковці просували раціональний соціально-економічний порядок
- Фортеск'ю, Вільям. «Третя республіка у Франції, 1870—1940: конфлікти та безперервність» (2000) уривок і текст пошук
- Хаттон, Патрік Х., ред. Історичний словник Третьої Французької Республіки, 1870—1940 (Грінвуд, 1986)[ISBN відсутній]
- Ленінг, Джеймс Р.; «Бути громадянином: Політична культура ранньої Французької Третьої Республіки» (2001) [ISBN відсутній]
- Майор, Жан-Марі та Мадлен Ребірю. «Третя республіка від її витоків до Великої війни, 1871—1914» (Кембриджська історія сучасної Франції) (1988) пошук уривків і тексту
- Прайс, Роджер. Соціальна історія Франції дев'ятнадцятого століття (1987) 403 стор. 403 сторінки.[ISBN відсутній]
- Робб, Грем. Відкриття Франції: історична географія, від революції до Першої світової війни (2007)
- Ширер, Вільям Л. Крах Третьої Республіки: розслідування падіння Франції, (1969) [https:/ /books.google.com/books?hl=uk&lr=&id=AWpsDwAAQBAJ уривок]
- Шаблон:Книга цитат
- Томсон, Девід. «Демократія у Франції: Третя республіка» (1952) онлайн
- Вебер, Ойген. «Селяни на французів: Модернізація сільської Франції, 1870—1914» (1976) уривок і текстовий пошук
- Вулф, Джон Б. Франція: 1815 до сьогодення (1940) онлайн безкоштовно стор. 349—501.
- Браун, Фредерік «Обійми нерозумності: Франція, 1914—1940» (2014)
- Грінхолг, Елізабет. «Писання про Велику війну Франції». (2005): 601—612. у JSTOR
- Макфейл, Гелен. Довге мовчання: Трагедія окупованої Франції в Першій світовій війні (2014)
- Сміт, Леонард В., Одуен-Рузо Стефан і Аннет Беккер. «Франція та Велика війна» (Cambridge University Press, 2003), 225 стор
- Такер, Спенсер, ред. Європейські держави в Першій світовій війні: Енциклопедія (1999)
- Вінтер, Дж. М. «Столиці у війні: Париж, Лондон, Берлін, 1914—1919» (1999)
- Азема, Жан-П'єр. Від Мюнхена до визволення 1938—1944 (Кембриджська історія сучасної Франції) (1985)
- Бертон, Саймон. «Союзники у війні: Запекле суперництво між Черчіллем, Рузвельтом і де Голлем» (2001). 356 стор.
- Діамант, Ганна. «Жінки та Друга світова війна у Франції, 1939—1948: вибір і обмеження» (1999)
- Фанк, Артур Лейтон. Шарль де Голль: Вирішальні роки, 1943—1944 (1959)[ISBN відсутній]
- Гілдея, Роберт. «Маріанна в ланцюгах: Щоденне життя в серці Франції під час німецької окупації» (2004) уривок і текстовий пошук
- Джексон, Джуліан. France: The Dark Years, 1940—1944 (2003) уривок і текстовий пошук
- Керсоді, Франсуа. Черчілль і де Голль (2-е видання 1990 482 стор.)
- Лакутюр, Жан. De Gaulle: The Rebel 1890—1944 (1984; англійське видання 1991), 640 стор.; уривок і пошук тексту
- Ларкін, Моріс. «Франція з часів Народного фронту: уряд і люди 1936—1996». Оксфорд: Oxford U P / Clarendon Press, 1997. ISBN 0-19-873151-5
- Норд, Філіп. «Новий курс у Франції: від тридцятих до післявоєнної ери» (Princeton University Press; 2010) 457 сторінок
- Пакстон, Роберт О. Віші Франція 2-е вид. (2001) уривок і текстовий пошук
- Вінен, Річард. «Невільні французи: життя під окупацією» (2007)
- Берс Тейн, Серж і Пітер Морріс. Республіка де Голля 1958—1969 (Кембриджська історія сучасної Франції) (2006) уривок і текстовий пошук
- Берштайн, Серж, Жан-П'єр Ріо та Крістофер Вудолл. «Роки Помпіду, 1969—1974» (Кембриджська історія сучасної Франції) (2000) пошук уривків і тексту
- Bourg, Julian ed. «Після потопу: нові погляди на інтелектуальну та культурну історію післявоєнної Франції» (2004) 426 стор. ISBN 978-0-7391-0792-8.
- Черні, Філіп Г. «Політика величі: ідеологічні аспекти зовнішньої політики де Голля» (1980). 319 стор.
- Goodliffe, Gabriel, and Riccardo Brizzi, eds. «Франція після 2012 року» (Berghahn Books, 2015).
- Хаус, Чарльз. «Політика у Голлістській Франції: Боротьба з хаосом» (1991)[ISBN відсутній]
- Колодзей, Едвард А. «Французька міжнародна політика за де Голля та Помпіду: політика величі» (1974)[ISBN відсутній]
- Лакутюр, Жан. Де Голль: Правитель 1945—1970 (1993)
- Ларкін, Моріс. Франція з часів Народного фронту: Уряд і народ 1936—1996. (1997). ISBN 0-19-873151-5
- Норткатт, Вейн. Історичний словник Французької Четвертої та П'ятої Республік, 1946—1991 (1992)
- Ріо, Жан-П'єр і Годфрі Роджерс. Четверта республіка, 1944—1958 (1989) (Кембриджська історія сучасної Франції)
- Вільямс, Чарльз. «Останній великий француз: життя генерала де Голля» (1997) уривок і текстовий пошук
- Вільямс, Філіп М. і Мартін Гаррісон. Республіка де Голля (1965)[ISBN відсутній]