Бердяєв Микола Олександрович
Мико́ла Олекса́ндрович Бердя́єв (рос. Николай Александрович Бердяев; 6 (18) березня 1874, маєток Обухів, під Києвом Російська імперія — 24 березня 1948, Кламар (під Парижем), Французька республіка) — російський релігійний та політичний філософ, соціолог; представник російського екзистенціалізму та персоналізму. Брат українського поета Сергія Бердяєва.
Є автором близько 40 книг, зокрема: «Сенс творчості», «Філософія вільного духу», «Досліди з психології війни та національності» та багатьох філософських розвідок.
Батько — Олександр Михайлович Бердяєв — українець, походив із дворянського роду київських та харківських поміщиків, що, за традицією, були військовими. Батько служив кавалергардським офіцером, по тому — київським повітовим маршалком шляхти (рос. предводителем дворянства), а за тим — головою правління Київського земельного банку. По батьківській лінії Микола Олександрович Бердяєв доводиться кузеном українській майстрині художньої вишивки, організатору знаменитої артілі «Вербівка» Наталії Михайлівні Давидовій (Гудим-Левкович) через її матір — мецената і організатора художнього промислу в Україні Юлію Миколаївну Гудим-Левкович.
Мати — Аліна (Олександра) Сергіївна, урождена княжна Кудашева — по матері мала польсько-французьке коріння, була онукою Вікторії ур. Потоцької та Октавіана Шуазель-Гуфф'є, правнучкою Станіслава Щенсного Потоцького та Жозефіни Мнішек. Дружина — поетеса Бердяєва, Лідія Юдифівна (уроджена Трушева, у першому шлюбі — Рапп,).
Старший брат — Сергій — український та російський поет, прозаїк, літературний критик, перекладач-поліглот, мистецтвознавець, журналіст, публіцист, видавець.
Микола Олександрович Бердяєв народився 6 (18) березня 1874 року в родинному маєтку в Обухові під Києвом. Дитинство його пройшло у сім'ї у Києві[6]. Почав навчатися у Київському кадетському корпусі з другого класу. У корпусі не жив, а лише відвідував заняття. У цей час часто хворів і, залишаючись вдома, багато читав. У шостому класі був переведений у Пажеський корпус, до Петербургу. Але, замість переїзду, йому вдалося здійснити заповітне бажання: підготуватися до екзаменів на атестат зрілості для вступу до університету. 1894 року склав екзамени, отримав атестат і вступив на природничий факультет Київського університету. Через рік перейшов на юридичний факультет.
1898 року Миколу Бердяєва було заарештовано за участь у соціал-демократичному русі й відраховано з університету.
Одним зі звинувачень проти Бердяєва стали його рукописи, знайдені під час обшуку у письмовому столі. В архіві збереглася пояснювальна записка майбутнього філософа з приводу тих подій («Его превосходительству директору департамента полиции Дворянина Николая Алексеевича Бердяева Объяснительная записка»). У пояснювальній записці він зазначив:
«У моїх нотатках та рукописах немає нічого спеціально політичного, нічого на злобу дня, нічого, що стосується Росії…» |
Так чи інакше, але саме цієї проблематики торкатиметься Бердяєв упродовж свого наступного творчого шляху мислителя. На початку Бердяєв зацікавився марксизмом, де його захопила ідея сили людини, її влади над природою, однак він ніколи не був революціонером за своєю суттю. Так, уже пізніше він писав:
«Революційна утопія здавалась мені підміною духовного життя. Вони підміняють утраченого Бога... Свобода завжди більше говорила моєму серцю, ніж рівність». |
1900 року був на три роки адміністративно засланий до Вологодської губернії. Два роки жив у Вологді, потім рік у Житомирі. В цей період він відійшов від марксистських поглядів і поступово став сповідувати християнський «містичний реалізм».
Микола Бердяєв не сприйняв революційні події 1905 року, як він написав про це пізніше:
«Я дуже болісно пережив революцію 1905 року. Я почував у ній корінну неправду, кривду її духовної основи, і мене жахнуло моральне виродження в її кінці». Лютневу революцію й падіння монархії філософ розцінив, як «вступ суспільства у велику невідомість». |
Післяреволюційне майбутнє він бачив, як хаос і нестримане насильство, винищування раси найкращих і знищення культурних традицій:
«Я відчував себе революціонером духу, але зовсім не революціонером у соціально-політичному відношенні. У перші дні перевороту в мене була деяка надія на краще майбутнє, але вона дуже скоро зникла, і я відчув, що Росія на межі прірви». |
Після Жовтневого перевороту 1917 року Микола Бердяєв деякий час жив і досить успішно працював у нових умовах радянської влади. Зокрема, він був одним із засновників Всеросійської спілки письменників, обраний її віце-президентом. Взимку 1918—1919 років організував Вільну академію духовної культури, де читав лекції з філософії та богослов'я, був її головою до 1922 року. Викладав етику слова в Державному інституті слова. Був обраний професором Московського університету. 1920-го року Бердяєва заарештували вперше. Тоді його допитував особисто Фелікс Дзержинський, він був глибоко вражений бесідою із філософом і визнав його ні в чому не винним, розпорядився відвезти філософа додому на автомобілі. Але вже другий арешт, 1922-го року, «підвів риску» під російським періодом життя і творчості Бердяєва: його вислали з більшовицької Росії за кордон. Це пізніше спричинило йому душевні страждання, ностальгію за Батьківщиною, проте зберегло життя.
Починаючи від вислання до Німеччини у 1922 році, Микола Бердяєв довіку був змушений жити в еміграції.
До 1924 року Бердяєв жив у Берліні, де організував Релігійно-філософську академію, брав участь у створенні Російського наукового інституту, Російського студентського християнського руху. Потім філософ переїхав у містечко Кламар під Парижем. Там він тривалий час був редактором заснованого ним релігійно-філософського журналу «Путь» — провідного видання російської еміграції, також очолював видавництво «YMCA-Press».
В еміграції Микола Бердяєв сумував за Батьківщиною, без надії мріяв повернутися до Росії, але зла за вимушену еміграцію ніколи не тримав:
«Наша любов завжди повинна бути сильнішою нашої ненависті. Треба любити Росію та російський народ більше, ніж ненавидіти революцію та більшовиків» |
За рік до смерті (24 березня 1948 року) Миколу Олександровича було обрано почесним доктором теології Кембриджського університету. Цей вчений ступінь був практично єдиною відзнакою одного з найосвіченіших людей нашого часу. На Заході Микола Бердяєв отримав визнання як головний виразник традиції російської релігійно-ідеалістичної філософії та ідеолог антикомунізму; у Росії ж до ідей Бердяєва «повернулися» на короткий термін лише з демократизацією суспільного життя — виключно наприкінці 1980-х — середині 1990-х років.
Микола Бердяєв залишив по собі близько 40 книг. Деякі з них з'являлися англійською або французькою мовами, і лише потім перекладалися російською. Одним із таких творів була книга «Витоки і сенс російського комунізму» (рос. Истоки и смысл русского коммунизма). У ній Бердяєв, як до нього Толстой і Достоєвський, на творах яких він учився, спробував відкрити для «Заходу» Росію, її ментальність, її внутрішні суперечності, її таємницю. Він проводить паралелі між Петром І та Леніним. Говорить про російський народ, який завжди шукав правди, хоч її не було і не могло бути у створеній через страшні жертви величезній державі-імперії. Згадує унікальність російської інтелігенції, яка утворилася з різних соціальних класів — з найкультурнішої частини дворянства, з дітей священників і дяків, із дрібних чиновників, міщан та навіть селян, але до якої могли зовсім не зараховуватися вчені та письменники. Показує, як різні епохи створювали різних людей, які виражали загальний дух свого часу: декабристів і комуністів, Разіних та Пугачових, Рудіних або Обломових. Ця книга та деякі інші стала результатом його довгих пошуків, коли він «намагався розгадати душу Росії та російського народу».
Найвищою цінністю для Бердяєва була людина та її свобода. Але він наголошує на тому, що це не просто, що свобода — то важке випробування, що подеколи легше залишитися у рабстві. Свобода є первинною, вона відкриває можливості творчості та створення всього нового, чого ще не було у світі. На противагу Ніцше, Бердяєв вважав, що демонізм, а не християнство, є мораллю рабів. Філософ зазначав:
«Бунтують проти Бога раби Божі, діти Божі люблять Бога... Моє особисте переконання, що Бог присутній лише у свободі і діє через свободу» |
Саме творчість людини, за Бердяєвим, є новим одкровенням, тим, що людина може дати Богові. Бердяєв вважав, що не тільки Бог потрібен людині, але й людина Богу.
Творчість та ідеї М. Бердяєва певною мірою вплинули на католицького філософа Антанаса Мацейна (1908—1987).
- Субъективизм и индивидуализм в общественной философии. СПб., 1901
- Новое религиозное сознание и общественность [Архівовано 28 квітня 2017 у Wayback Machine.] . СПб.: Издание М. В. Пирожкова, 1907. — 233 с.
- Sub specie aeternitalis. СПб., 1907—438 с.
- Духовный кризис интеллигенции. СПб, 1910.
- Философия свободы [Архівовано 25 квітня 2017 у Wayback Machine.] . М., Путь, 1911. — 254 с.
- Алексей Степанович Хомяков [Архівовано 12 травня 2017 у Wayback Machine.] М., Путь, 1912—252 с.
- Душа России. М., изд. Сытина, 1915
- Смысл творчества (Опыт оправдания человека) [Архівовано 25 квітня 2017 у Wayback Machine.]. М., 1916, — 358 с.
- Судьба России (Опыты по психологии войны и национальности). Сборник статей 1914—1917 [Архівовано 19 квітня 2017 у Wayback Machine.] . М., 1918.
- Духовные основы русской революции (Сборник статей) [Архівовано 14 травня 2017 у Wayback Machine.] (1917—1918)
- Миросозерцание Достоевского [Архівовано 25 березня 2017 у Wayback Machine.]. Прага: YMCA-Press, 1923. — 238 с.
- Философия неравенства. Письма к недругам по социальной философии [Архівовано 28 січня 2016 у Wayback Machine.]. Берлин: «Обелиск», 1923. — 246 с.
- Смысл истории [Архівовано 8 січня 2019 у Wayback Machine.] — Берлин, Обелиск, 1923. — 268 с. Др. изд.: Париж: Ymca-press, 1969.
- Новое средневековье (Размышление о судьбе России) [Архівовано 24 березня 2017 у Wayback Machine.]. Берлин, Обелиск, 1924.
- Константин Леонтьев. Очерк из истории русской религиозной мысли [Архівовано 10 квітня 2017 у Wayback Machine.] — Париж: Ymca-press, 1926. — 268 c.
- Философия свободного духа (Проблематика и апология христианства) [Архівовано 19 травня 2017 у Wayback Machine.] (1927)
- О назначении человека (Опыт парадоксальной этики) [Архівовано 10 квітня 2017 у Wayback Machine.]. Париж: Современные записки, 1931. — 318 с.
- Русская религиозная психология и коммунистический атеизм [Архівовано 28 квітня 2017 у Wayback Machine.]. Париж: Ymca-press, 1931. — 48 c.
- Христианство и классовая борьба [Архівовано 25 квітня 2017 у Wayback Machine.]. Париж: Ymca-press, 1931. — 139 с.
- О самоубийстве. — Париж, 1931. — 46 с.
- Судьба человека в современном мире (К пониманию нашей эпохи) [Архівовано 3 травня 2017 у Wayback Machine.]. Париж, 1934. — 84 с.
- Я и мир объектов (Опыт философии одиночества и общения) [Архівовано 10 квітня 2017 у Wayback Machine.]. Париж: Ymca-press, 1934. — 187 с.
- Дух и реальность (Основы богочеловеческой духовности) [Архівовано 10 квітня 2017 у Wayback Machine.] (1935)
- Истоки и смысл русского коммунизма [Архівовано 20 травня 2017 у Wayback Machine.] (на нем. 1938; на рус. 1955)
- О рабстве и свободе человека (Опыт персоналистической философии) [Архівовано 10 квітня 2017 у Wayback Machine.]. Париж: Ymca-press, 1939. — 222 с.
- Самопознание (Опыт философской автобиографии) [Архівовано 20 травня 2017 у Wayback Machine.] (1940, изд. 1949)
- Творчество и объективация (Опыт эсхатологической метафизики) [Архівовано 12 квітня 2017 у Wayback Machine.] (1941, изд. 1947)
- Экзистенциальная диалектика божественного и человеческого [Архівовано 10 квітня 2017 у Wayback Machine.] . Париж: Ymca-press, 1952. — 246 с. (1944—1945; на фр. 1947, на рус. 1952)
- Русская идея (Основные проблемы русской мысли XIX века и начала XX века) [Архівовано 19 червня 2017 у Wayback Machine.]. Париж, 1946. — 260 с.
- Опыт эсхатологической метафизики. Париж, 1947
- Царство Духа и царство Кесаря [Архівовано 10 квітня 2017 у Wayback Machine.]. Париж: Ymca-press, 1951. — 165 c.
- Истина и откровение. Пролегомены к критике Откровения [Архівовано 3 травня 2017 у Wayback Machine.] (1946—1947; на рус. 1996)
- Субъективизм и индивидуализм в общественной философии. Критический этюд о. Н. К. Михайловском. [Архівовано 10 квітня 2017 у Wayback Machine.] Спб 1901
- 4184 Бердяєв — астероїд, названий на честь філософа[7].
- ↑ Большая российская энциклопедия — Москва: Большая российская энциклопедия, 2004.
- ↑ метрична книга
- ↑ Педагоги и психологи мира — 2012.
- ↑ Bibliothèque nationale de France BNF: платформа відкритих даних — 2011.
- ↑ а б CONOR.Sl
- ↑ Бердяєв дуже любив Київ та особливо його своєрідну частину — Печерськ, який тоді складався суцільно з монастирів та військово-фортифікаційних споруд. Ось як він писав про рідне місто у своїй автобіографії:
«У душі своїй я завжди відчував образ Печерська. В мені змішалися чернечі та військові інстинкти і визначили характер мого духовного життя. У мене завжди були релігійні пошуки, і я завжди відчував у собі войовничість» Саме військові прагнення привели його до Київського кадетського корпусу, де він навчався у 1884—1894 роках.
- ↑ Lutz D. Schmadel. Dictionary of Minor Planet Names. — 5-th Edition. — Berlin, Heidelberg : Springer-Verlag, 2003. — 992 (XVI) с. — ISBN 3-540-00238-3.
- Венгеровъ С. А. Критико-біографическій словарь русскихъ писателей и ученыхъ (Историко-литературный сборникъ). Том VI. Съ алфавитнымъ указателемъ ко всѣмъ шести томамъ.— С.-Петербургъ, 1897—1904.— С. 442—443.
- Н. Андреевъ. Бердяевъ, Николай Александровичъ.— Энциклопедическій словарь Т-ва «Бр. А. и И. Гранатъ и КО». Седьмое, совершенно переработанное изданіе подъ редакціей проф Ю. С. Гамбарова, проф. В. Я. Желѣзнова, проф. М. М. Ковалевскаго, проф. С. А. Муромцева и проф. К. А. Тимирязева.- Томъ пятый. Барнавъ—Біологія.— М.: Т-во «Бр. А. и И. Гранатъ и К°», 1911.— Колонка 382—383.
- Н. Амельченко. Бердяєв М. О. // Політична енциклопедія / редкол.: Ю. Левенець (голова), Ю. Шаповал (заст. голови). — К. : Парламентське видавництво, 2011. — С. 56-57. — ISBN 978-966-611-818-2.
- Бердяєв, Микола Олександрович [Архівовано 15 квітня 2022 у Wayback Machine.] // ВУЕ
- Бердяєв Ніколай [Архівовано 11 березня 2021 у Wayback Machine.] // Українська мала енциклопедія : 16 кн. : у 8 т. / проф. Є. Онацький. — Накладом Адміністратури УАПЦ в Аргентині. — Буенос-Айрес, 1957. — Т. 1, кн. I : Літери А — Б. — С. 81-82. — 1000 екз.
- Бердяєв Микола Олександрович [Архівовано 23 червня 2021 у Wayback Machine.] // Українська Релігієзнавча Енциклопедія
- Бердяєв [Архівовано 19 червня 2021 у Wayback Machine.] // Юридична енциклопедія : [у 6 т.] / ред. кол.: Ю. С. Шемшученко (відп. ред.) [та ін.]. — К. : Українська енциклопедія ім. М. П. Бажана, 1998. — Т. 1 : А — Г. — С. 222. — ISBN 966-7492-00-X.
- Бердяєв Микола Олександрович // Політологічна енциклопедія (Карасевич А.О, Шачковська Л. С.), 2016
- Микола Бердяєв — найвідоміший столичний мислитель / Біобібліографічний покажчик до 140-річчя від дня народження
- Шестаков Андрій Пророк культурного ренесансу. Минає 135 років із дня народження Миколи Бердяєва — мислителя, творця «нової релігійної свідомості» [Архівовано 31 березня 2009 у Wayback Machine.] // «Україна Молода» № 050 за 19 березня 2009 року
- Білянська О. Ю. Екзистенціалізм у теорії пізнання М.Бердяєва ∕∕ Філософські пошуки. — випуск ХІV, 2002 — с. 245—253
- Козлов Євген. ЕКЗИСТЕНЦІЙНИЙ ПЕРСОНАЛІЗМ МИКОЛИ БЕРДЯЄВА ∕ Автореферат дисертації — КИЇВСЬКИЙ НАЦІОНАЛЬНИЙ УНІВЕРСИТЕТ ІМЕНІ ТАРАСА ШЕВЧЕНКА, 2006
- Муляр В. І. МИКОЛА БЕРДЯЄВ: ЕКЗИСТЕНЦІЙНІ МОТИВИ ОБҐРУНТУВАННЯ ЛЮДСЬКОЇ СУТНОСТІ // Тези Всеукраїнської науково-практичної on-line конференції аспірантів, молодих учених та студентів, присвяченої Дню науки, 14.05.2014 — Житомир: Житомирський державний технологічний університет, 2014 — с. 436—437
- Ковальчук Юлія. Феномен любові у філософії статі Миколи Бердяєва // Наукові записки Національного університету «Острозька академія». Серія «Гендерні дослідження» — 2015 Вип. 1. c. — 104—114
- Пивовар Тетяна. МИКОЛА БЕРДЯЄВ: ФІЛОСОФ-МИСЛИТЕЛЬ З УКРАЇНИ // СловОпис. Проєкт Університету Грінченка
- Шевелєва Мар'яна. Микола Бердяєв — філософ XXI століття, який випадково потрапив у XX // УКРАЇНСЬКИЙ ІНТЕРЕС, 18.03.2024
Ця стаття потребує додаткових посилань на джерела для поліпшення її перевірності. (лютий 2014) |
- Народились 18 березня
- Народились 1874
- Померли 24 березня
- Померли 1948
- Випускники Київського університету
- Доктори богослов'я
- Науковці Московського університету
- Російські філософи
- Уродженці Києва
- Російська еміграція 1920-х років
- Християнські філософи
- Науковці, на честь яких названо астероїд
- Філософи XX століття
- Примусово позбавлені радянського громадянства
- Французи України
- Французи Росії
- Етики
- Емігранти з Російської імперії до Франції