Біляшівський Микола Федотович
Біляшівський Микола Федотович (Тодотович) | |
---|---|
Народився | 12 (24) жовтня 1867[1] Умань, Київська губернія, Російська імперія |
Помер | 21 квітня 1926 (58 років) Канів, Черкаська округа, Українська СРР, СРСР |
Поховання | Княжа гора |
Країна | |
Діяльність | політик, археолог, музеєзнавець, мистецтвознавець |
Alma mater | Київський Імператорський університет Св. Володимира |
Галузь | археолог, етнограф, мистецтвознавець |
Заклад | Перший державний музей |
Посада | депутат Державної думи Російської імперії[d] і директор музеюd |
Членство | НАН України |
Автограф | |
Мико́ла Федо́тович Біляші́вський (12 (24) жовтня 1867, Умань, Київська губернія, Російська імперія — 21 квітня 1926, Канів, Черкаська округа) — український археолог, етнограф, мистецтвознавець, громадський діяч. Член Київського товариства старожитностей і мистецтв.
Один із засновників та дійсний член Української Академії Наук (від 1919 року); член НТШ у Львові та Всеукраїнського археологічного комітету.
Народився в Умані в родині священика. Дитинство його минуло переважно у с. Острійках Білоцерківського повіту. Невдовзі сім'я переїхала до родичів у Київ.
Навчався у 2-й Київській гімназії. Історію у його класі викладав В. П. Науменко, у майбутньому редактор щомісячного історичного журналу «Кіевская старина». Всіляко заохочував Біляшівського до вивчення та збирання місцевої старовини директор Церковно-археологічного музею на Подолі Микола Петров, у майбутньому один з перших академіків УАН. Ще гімназистом Біляшівський став «своїм» у колі київських нумізматів.
Під час навчання в Київському університеті Св. Володимира слухав лекції професорів Володимира Антоновича та Адріяна Прахова.
Присвятив своє життя дослідженню археологічних пам'яток на теренах України від кам'яної доби до раннього середньовіччя. Був учасником багатьох археологічних з'їздів, членом редакції журналу «Киевская Старина».
Від 1886 року провадив на українських землях дослідження пам'яток неоліту, трипільської культури, латену, скіфської та слов'янської доби. Результативними були розкопки під його керівництвом літописного міста Родні на Княжій горі неподалік Канева. Знахідки із цього городища прикрашають колекції музеїв Києва, Чернігова, Москви, Парижа.
У 1899—1905 рр. укладав та ще й видавав власним коштом «Археологічний літопис Південної Росії», тобто України (у Російській імперії у науковому вжитку слово «Україна» було заборонене). За висловом Дмитра Багалія, це видання виконувало для українців ті функції, що тодішня Археологічна комісія у Петербурзі для всієї Російської імперії.
У 1902–1923 роках — організатор і директор Київського міського художньо-промислового і наукового музею (тепер Національний музей історії України та Національний художній музей України).
Брав активну участь у підготовці та проведенні Археологічних з'їздів.
1906 року обраний членом Першої Державної Думи, де входив до складу Української парламентарної громади[2].
У 1910 році став одним із засновників Київського товариства охорони пам'яток старовини і мистецтв, діяльність якого поширювалась на всі українські землі (також і ті, що нині належать до Молдови, Білорусі, Росії).
У роки Першої світової війни — уповноважений Російської академії наук для охорони пам'яток культури у Галичині та Буковині. Перший комісар з охорони святинь Києва, обраний Радою об'єднаних громадський організацій у березні 1917 року. Від 1919 року член Всеукраїнського комітету охорони пам'яток старовини й мистецтва в Україні. Автор першого Закону Української республіки про охорону пам'яток історії, культури і мистецтва (1918).
У часи УНР був серед членів УЦР 2-го складу.
Проводив археологічні дослідження пам'яток Волині та Київщини, автор численних праць з музейництва, археології, нумізматики, багато зробив для розвитку музейної справи в Україні. Праці з археології побачили світ в «Киевской Старине», «Трудах» археологічних з'їздів, Звідомленнях ВУАН.
У травні 1920 року — в часі короткотривалого повернення української влади — очолює секцію мистецтва Українського громадського комітету — керівник В. Прокопович[3].
Похований у Канівському природному заповіднику. На його честь названа вулиця в Києві.
-
Пам'ятник у Києві біля українського художнього музею, скульптор А. Кущ, архітектор О. Стукалов, 1987
-
Могила М. Ф. Біляшівського в Канівському природному заповіднику
-
Барельєф Біляшівському в Канівському природному заповіднику
- Батько, отець Феодот-Богдан Іванович Біляшівський (до 1840 — після 1900)[4]
- Мати [Миколи Федотовича], Марія Тарнавська (Біляшівська) (близ. 1845 — 1871)[4]
- Два брати [Миколи Федотовича][4]
- Син, Микола Миколайович Біляшівський (1914—1980)[5]
- Онук, Борис Миколайович Біляшівський (1947—1994)[6]
- Праонук, Богдан Борисович Біляшівський
- Онук, Микола Миколайович Біляшівський (нар. )[7] – біолог за фахом, працює в Зоологічному музеї КНУ, дослідник української культурної спадщини, старший науковий співробітник Музею міста Києва.
- 1889 — Монетные клады Киевской губернии; (рос.)
- 1890 — Следы первобытного человека на берегах р. Днепра вблизи Киева; (рос.)
- 1890, 1891 — Княжа гора. (рос.)
- 1900 — Раскопки могильника у деревни Богданово Глуховского уезда Черниговской губернии // АЛЮР (Археологическая летопись Южной России). — К., 1900. — Т. 2. (рос.)
- ↑ метрична книга
- ↑ Полонська-Василенко Н. Історія України: У 2 т. Т. 2. Від середини XVII століття до 1923 року.— К. : Либідь, 1992.— 608 с. ISBN 5-325-00300-3.— С. 423.
- ↑ Інститут історії України (11 травня). Архів оригіналу за 29 червня 2016. Процитовано 11 травня 2013.
- ↑ а б в Богдан Феодот Іванович Біляшівський
- ↑ Біляшівський Микола Миколайович
- ↑ Біляшівський Борис Миколайович
- ↑ Микола Миколайович Біляшівський
- Репресоване краєзнавство (1920-1930-ті роки)/ Інститут історії України. Всеукраїнська спілка краєзнавців. Міністерство культури України. — К.: «Рідний край», Хмельницький редакційно-видавничий відділ, 1991.— 512 с.
- Малий словник історії України / відпов. ред. В. А. Смолій. — К. : Либідь, 1997. — 464 с. — ISBN 5-325-00781-5.
- Бурій В. Академік Микола Біляшівський / Валерій Бурій // Місто робітниче (Ватутіне). — 2002. — 15 лист. — С. 4.
- Син і батько Княжої гори // Громадсько-політичне видання «Прес-Центр», 07.03.2009
- Історія української бібліотечної справи в іменах (кінець ХІХ ст. — 1941 р.): матеріали до біобібліографічного словника / авт.-уклад. Л. В. Гарбар ; відп. ред. Л. А. Дубровіна ; НАН України, Нац. б-ка України ім. В. І. Вернадського, Ін-т рукопису. — К.: НБУВ, 2017. — С. 52. ISBN 978-966-02-8536-1 http://irbis-nbuv.gov.ua/E_LIB/PDF/EIF0000083.pdf
- Винницький А. Микола Теодотович Біляшівський: його життя та музейна робота / Андрій Винницький ; Всеукр. іст. музей ім. Т. Шевченка. — Київ: б. в., 1926. — 13 с. [Архівовано 26 вересня 2020 у Wayback Machine.]
- Горбик В. О. Біляшівський Микола Федотович // Енциклопедія історії України : у 10 т. / редкол.: В. А. Смолій (голова) та ін. ; Інститут історії України НАН України. — К. : Наукова думка, 2003. — Т. 1 : А — В. — С. 294. — ISBN 966-00-0734-5. [Архівовано 5 травня 2016 у Wayback Machine.]
- Меморіальні кімнати Миколи Федотовича Біляшівського в «Музеї природи»
- Канівський природний заповідник [Архівовано 11 березня 2013 у Wayback Machine.]
- Микола Теодотович Біляшівський: його життя та музейна робота / Андрій Вінницький, 1926 [Архівовано 1 грудня 2017 у Wayback Machine.]
- Перші читання пам'яті М. Ф. Біляшівського: матеріали наук. конф., 22 черв. 2005 р. / Нац. худож. музей України. — Київ: Артанія Нова, 2006. — 175 с. : іл. [Архівовано 22 жовтня 2020 у Wayback Machine.]
|
- Народились 24 жовтня
- Народились 1867
- Уродженці Умані
- Померли 21 квітня
- Померли 1926
- Померли в Каневі
- Члени Національної академії наук України
- Археологи Російської імперії
- Члени Київського товариства старожитностей і мистецтв
- Українські музеологи
- Українські археологи
- Директори музеїв
- Академіки Всеукраїнської академії наук
- Поховані в Каневі
- Діячі УЦР
- Персоналії:УНР
- Люди, на честь яких названо вулиці
- Члени Київського товариства охорони пам'ятників старовини та мистецтва
- Директори Національного музею історії України
- Депутати Державної думи Російської імперії I скликання