Українці у Білгородській області
Українці — одна з найбільших національних громад Білгородської області, що сформувалася історично та внесла значний внесок в освоєння та розвиток Білгородщини[1].
Українці в Білгородській області | |
---|---|
Карта, видана Російською імператорською географічною спільнотою. Легенда: Зелений — українці, червоний — росіяни. | |
Кількість | 41 914 (2010) |
Близькі до | Українці, інші слов'яни |
Мова | українська, російська |
Історично українці — корінний (автохтонний) народ цього регіону[2].
У XVI—XVIII століттях цей прикордонний край активно заселявся. Осідаючи тут поблизу фортець Білгородської оборонної лінії, що перегороджувала кримським татарам дорогу в Російську державу, переселенці брали на себе сторожову службу та військовий захист прикордоння[3]. У часи царювання Анни Іванівни, відповідно до «Рішительних пунктів» Данила Апостола, землі стали надаватися переважно вихідцям з Правобережної України, що перебувала під владою Речі Посполитої, які бажали отримати вільні землі.
Історія і демографічний аспект
ред.Цей розділ є сирим перекладом з російської мови. Можливо, він створений за допомогою машинного перекладу або перекладачем, який недостатньо володіє обома мовами. |
Основні риси ентічної структури населення території сучасної Білгородської області сформувались ще в XVII—XVIII столітях і залишалися такими аж до рубежу 1920-1930-х рр. В процесі заселення півночі Слобожанщини в регіон направлялись два приблизно рівних по величині етнічних потоки: російський — з півночі, с територій нинішніх областей Центральної Росії й український — із заходу, в основному — з Правобережної України. Прибуваючи на територію Білгородщини, росіяни й українці освоювали і заселяли нові землі практично не утворюючи спільних поселень, за винятком деяких міст-фортець. Як зазначав Д. І. Багалій «взаємодія та модифікація великорусів та малорусів були вкрай незначні в межах Слобідської України … через те, що жили вони у різних селищах та рідко змішувалися один з одним шляхом шлюбів»[4].
Істотні відмінності відзначалися і соціальному складі колонізаційних потоків. Серед росіян у XVI—XVII ст. переважали «служилі люди» (пізніше стали основою стану однодворців), а XVIII — початку XIX — кріпаки, які переводилися цілими поселеннями освоєння дарованих чи придбаних земель. Українська колонізація, навпаки, мала вільний, практично ніким не організований характер, а серед переселенців переважало козацтво та вільне селянство.[4][5].
Академік Багалій заявляв, що при заселенні Слобожанщини «боротьба [між росіянами та українцями] відбувалася не рідко, оскільки для неї була одна постійно діюча причина — змішання на одній території двох управлінь (наказово-російського та малоросійського) та двох колонізаційних типів». «Черкаси, як вільні вихідці з-за польського рубежу, які користувалися правом вільного переходу, не хотіли приймати він тих повинностей, які несли великоросійські служилі люди»[4][5].
Пізніше, вже у XVIII—XIX столітті, зі втратою стратегічного значення прикордонного регіону, який охороняв рубежі Російської держави, українське населення Слобожанщини, яке значною мірою складалося з козаків, втратило основну частину своїх автономних прав, а найбільший його соціальний прошарок — селянство — і зовсім було закріплено[6].
Співвідношення східнослов'янських ідіомів у межах сучасної Білгородської області за переписом 1850 р. у Курській губернії[7]:
Повіт | великороси (росіяни) | малороси (українці) |
---|---|---|
Область загалом | 53,0 % | 46,9 % |
Білгородський | 60,0 % | 40,0 % |
Грайворонський | 43,5 % | 56,5 % |
Корочанський | 71,2 % | 28,8 % |
Новооскільський | 34,7 % | 65,3 % |
Старооскільський | 89,0 % | 11,0 % |
Бірюченський | 25,9 % | 74,0 % |
Валуйський | 47,0 % | 52,8 % |
На час фіксації етно-національного складу населення території сучасної Білгородської області наприкінці XIX століття (перепис 1897 р.) і відразу після закінчення громадянської війни (переписи 1920 і 1926 рр.), незважаючи на більш ніж три вікове спільне проживання в регіоні, два найбільші етнічні спільноти зберігали основні риси національної ідентичності — мову, традиції, матеріальну культуру тощо. Ця обставина не скасовує і взаємного впливу росіян та українців, що виявляється, насамперед, у господарських та побутових речах.
У XX столітті розвиток етно-національної ідентичності населення Білгородського регіону (втім, описані нижче тенденції тією ж мірою відносяться і до Воронезького та Курського регіонів) можна поділити на періоди. Перший — до 1930-х рр., коли в регіоні продовжувався інерційний розвиток двох етнічних груп — росіян та українців, як народів, які живуть у тісному господарському та економічному контакті, проте відтворюють у своїх сільських громадах етнічну ідентичність. Наприклад, як зазначає Л. Н. Чижиковий: «Наречену та нареченого воліли обирати в межах свого села. Але в тому випадку, якщо не могли підшукати наречену у своєму селі, українці їздили сватати в українські села, як би далеко вони не були розташовані, а росіяни — у села, населені росіянами». У межах Білгородської області за переписом 1897 р. населення розмовляло двома наріччями: великоросійським і малоросійським. Із зазначеного перепису в радянській ідеології етнічного відокремлення народів Росії було зроблено висновок, що на території сьогоднішньої Білгородської області росіян проживало — 673 166 осіб, українців — 439 926 осіб.
Повіт | великороси (росіяни) | малороси, (українці) |
---|---|---|
Область загалом | 60,1 % | 39,5 % |
Білгородський | 78,0 % | 21,2 % |
Бірюченський | 29,2 % | 70,2 % |
Валуйський | 48,6 % | 51,1 % |
Грайворонський | 40,9 % | 58,9 % |
Корочанський | 65,3 % | 34,3 % |
Новооскільський | 48,9 % | 51,0 % |
Старооскільський | 91,3 % | 8,4 % |
У період з 1897 р. по 1926 р. співвідношення російського та українського населення на території сучасної Білгородської області, незважаючи на найтяжчі потрясіння, що випали на ці роки, практично не змінилося: російські — 56 % наприкінці XIX ст. і 58 % — у 1926 р., українці відповідно — 44 % і 42 %.
У перші роки радянської влади в регіоні зберігається усталений віками характер територіального проживання двох громад: росіяни домінують у північній частині сучасної Білгородської області та у більшості міст — Білгороді, Старому Осколі, Валуйках, а українці у прилеглих до УРСР західних, південних та східних повітах, а також у деяких містах та великих селищах — Корочі, Борисівці, Бірючі, Чернянці, Великомихайлівці.
На 1920-і роки припадає період «коренізації», коли згідно з принципами рівності всіх народів та міжнародного характеру СРСР, в районах з переважно українським населенням діловодство та мова навчання були перекладені з російської на українську. Оскільки результати перепису населення 1926 г. показали переважання українського населення на території 11 сучасних районів Білгородщини (Алексєєвський, Борисівський, Вейделевський, Волоконівський, Грайворонський, Краснояружський, Красненський, Красногвардійський, Новооскільський, Ровенський й Чернянський), то і практика «коренізації» охопила практично половину території нинішньої Білгородської області.
Національний склад адміністративних одиниць на території сучасної Білгородскої області за даними Всесоюзного перепису населення 1926 г.
Административно-територіальна одиниця | РОСІЯНИ | УКРАЇНЦІ | ІНШІ | ВСЬОГО | ||||
ос. | % | ос. | % | ос. | % | ос. | ||
Загалом на території сучасної Білгородскої області | 932 374 | 57,51 | 683 245 | 42,14 | 5 665 | 0,35 | 1 621 284 | |
Валуйський повіт | ||||||||
м. Валуйки | 9 045 | 88,30 | 951 | 9,28 | 247 | 2,41 | 10 243 | |
Валуйська вол. | 40 492 | 89,34 | 4 692 | 10,35 | 137 | 0,31 | 45 321 | |
Вейделевська вол. | 13 312 | 42,38 | 17 944 | 57,13 | 155 | 0,50 | 31 411 | |
Волоконівська вол. | 7 494 | 23,40 | 24 428 | 76,29 | 98 | 0,31 | 32 020 | |
Ливенська вол. | 16 354 | 46,64 | 18 687 | 53,29 | 26 | 0,08 | 35 067 | |
Микитівська вол. | 11 109 | 32,61 | 22 936 | 67,32 | 25 | 0,07 | 34 070 | |
Миколаївська вол. | 2 198 | 8,39 | 23 983 | 91,54 | 18 | 0,07 | 26 199 | |
Погромська вол. | 21 063 | 52,29 | 19 145 | 47,53 | 74 | 0,18 | 40 282 | |
Уразовська вол. | 14 401 | 39,04 | 22 407 | 60,74 | 82 | 0,23 | 36 890 | |
Россошанський повіт | ||||||||
Ровеньська вол. | 1 722 | 4,01 | 40 652 | 94,74 | 535 | 1,24 | 42 909 | |
Острогозький повіт | ||||||||
Олексіївська вол. | 21 340 | 35,29 | 39 001 | 64,50 | 125 | 0,21 | 60 466 | |
Буденівська вол. | 24 240 | 47,78 | 26 337 | 51,92 | 153 | 0,31 | 50 730 | |
Луценковська вол. | 4 510 | 11,87 | 33 321 | 87,71 | 161 | 0,42 | 37 992 | |
Нижньодевіцький повіт | ||||||||
Шаталовська вол. | 44 975 | 95,22 | 2 254 | 4,77 | 6 | 0,01 | 47 235 | |
КУРСЬКА ГУБЕРНІЯ | ||||||||
Білгородський повіт | ||||||||
м. Білгород | 27 345 | 88,11 | 2 243 | 7,23 | 1 448 | 4,67 | 31 036 | |
смт. Александровский | 1 333 | 84,37 | 222 | 14,05 | 25 | 1,58 | 1 580 | |
м. Короча | 5 727 | 40,50 | 8 347 | 59,04 | 65 | 0,46 | 14 139 | |
смт. Новотаволжанський цук. зав. | 612 | 65,52 | 280 | 29,98 | 42 | 4,49 | 934 | |
смт. Шебекінський цук. зав. | 1 027 | 74,31 | 297 | 21,49 | 58 | 4,20 | 1 382 | |
Олексіївська вол. | 17 341 | 60,64 | 11 234 | 39,28 | 23 | 0,08 | 28 598 | |
Большетроїцька вол. | 15 764 | 49,24 | 16 231 | 50,70 | 19 | 0,06 | 32 014 | |
Верхопенська вол. | 41 668 | 99,13 | 301 | 0,72 | 66 | 0,16 | 42 035 | |
Веселолопанська вол. | 17 371 | 53,22 | 15 140 | 46,39 | 128 | 0,39 | 32 639 | |
Вісловська вол. | 16 390 | 70,15 | 6 937 | 29,69 | 37 | 0,16 | 23 364 | |
Зимовенська вол. | 11 906 | 47,38 | 13 184 | 52,46 | 41 | 0,17 | 25 131 | |
Корочанська вол. | 17 724 | 60,27 | 11 675 | 39,70 | 10 | 0,04 | 29 409 | |
Муромська вол. | 19 754 | 80,23 | 4 822 | 19,58 | 45 | 0,18 | 24 621 | |
Прохоровська вол. | 21 349 | 52,17 | 19 549 | 47,77 | 26 | 0,06 | 40 924 | |
Пушкарська вол. | 21 093 | 81,83 | 4 651 | 18,04 | 33 | 0,12 | 25 777 | |
Старогородська вол. | 34 260 | 84,84 | 6 065 | 15,02 | 59 | 0,14 | 40 384 | |
Стрелицка вол. | 18 810 | 74,05 | 6 575 | 25,88 | 17 | 0,06 | 25 402 | |
Томаровська вол. | 40 158 | 73,81 | 14 221 | 26,14 | 30 | 0,06 | 54 409 | |
Шаховська вол. | 30 917 | 99,66 | 81 | 0,26 | 26 | 0,08 | 31 024 | |
Шебекінська вол. | 26 145 | 82,97 | 5 247 | 16,65 | 118 | 0,38 | 31 510 | |
Грайворонский повіт | ||||||||
м. Грайворон | 4 801 | 53,91 | 3 923 | 44,05 | 181 | 2,03 | 8 905 | |
смт. Борисівка | 1 370 | 6,63 | 19 217 | 93,04 | 68 | 0,33 | 20 655 | |
смт. Готня | 394 | 67,93 | 162 | 27,93 | 24 | 4,13 | 580 | |
Борисівська вол. | 17 464 | 38,15 | 28 284 | 61,78 | 34 | 0,07 | 45 782 | |
Грайворонська вол. | 3 649 | 13,56 | 23 199 | 86,21 | 63 | 0,23 | 26 911 | |
Дорогощанська вол. | 26 556 | 70,97 | 10 826 | 28,93 | 34 | 0,09 | 37 416 | |
Краснояружська вол. | 3 929 | 11,51 | 30 123 | 88,23 | 91 | 0,27 | 34 143 | |
Ракитнянська вол. | 22 575 | 50,77 | 21 827 | 49,08 | 66 | 0,15 | 44 468 | |
Старооскільський повіт | ||||||||
м. Старий Оскіл | 19 495 | 96,55 | 273 | 1,35 | 424 | 2,09 | 20 192 | |
м. Новий Оскіл | 8 050 | 90,91 | 647 | 7,31 | 158 | 1,78 | 8 855 | |
Бобровська вол. | 36 220 | 90,66 | 3 697 | 9,25 | 36 | 0,10 | 39 953 | |
Большехаланська вол. | 21 595 | 74,60 | 7 303 | 25,23 | 48 | 0,16 | 28 946 | |
Великомихайлівська вол. | 21 741 | 46,22 | 25 284 | 53,75 | 13 | 0,03 | 47 038 | |
Волотовська вол. | 12 605 | 50,82 | 12 132 | 48,91 | 67 | 0,27 | 24 804 | |
Казачанська вол. | 16 940 | 60,30 | 11 089 | 39,48 | 62 | 0,22 | 28 091 | |
Новооскільська вол. | 17 426 | 48,88 | 18 206 | 51,07 | 18 | 0,05 | 35 650 | |
Скороднянська вол. | 30 914 | 99,08 | 265 | 0,85 | 22 | 0,07 | 31 201 | |
Старооскільська вол. | 37 424 | 97,05 | 1 080 | 2,80 | 58 | 0,15 | 38 562 | |
Чернянська вол. | 10 277 | 32,13 | 21 668 | 67,74 | 40 | 0,13 | 31 985 |
Нинішній стан
ред.В результаті Голодомору і виселень, українська громада майже зникла. Станом на 2010 рік лише 2,8 % населення області — українці.
Відсоток українців в районах Білгородської області станом на 2010 рік[8].
Район | українці (у %) |
---|---|
місто Бєлгород | 3,4 % |
Губкінський район | 1,6 % |
Старооскільський район | 2,3 % |
Алєксєєвський район | 1,3 % |
Бєлгородський район | 4,8 % |
Борисівський район | 3,1 % |
Валуйський район | 2,0 % |
Вейделєвський район | 2,9 % |
Волоконівський район | 1,7 % |
Грайворонський район | 4,4 % |
Івнянський район | 2,3 % |
Корочанський район | 2,7 % |
Красненський район | 1,2 % |
Красногвардійський район | 1,0 % |
Красноярузький район | 3,1 % |
Новооскільський район | 2,4 % |
Прохоровський район | 2,9 % |
Ракитнянський район | 2,4 % |
Ровенський район | 6,9 % |
Чернянський район | 1,9 % |
Шебекінський район | 3,5 % |
Яковлівський район | 3,5 % |
Область загалом | 2,8 % |
Примітки
ред.- ↑ Кабузан В. М. Украинцы в мире: динамика численности и расселения. 20-е годы XVIII века — 1989 год: формирование этнических и политических границ украинского этноса. Институт российской истории РАН. — Москва: Наука, 2006. — 658 с. ISBN 5-02-033991-1
- ↑ Очерки из истории колонизации степной окраины Московского государства: Багалей Дмитрий Иванович — Алфавитный каталог — Электронная библиотека Руниверс. Архів оригіналу за 13 травня 2021. Процитовано 13 травня 2021.
- ↑ Богуславский В. В. Слободская Украина // Славянская энциклопедия. XVII век: в 2 томах. — М.: Олма-Пресс, 2004. — Т. 2 (Н — Я). — С. 362—363. — ISBN 5-224-03660-7.
- ↑ а б в Багалий Д.И. Очерки из истории колонизации степной окраины Московского государства. — Москва, 1887. — С. 458. — 614 с.
- ↑ а б В.В. Бубликов, В.В. Маркова. ЭТНО-НАЦИОНАЛЬНАЯ ИДЕНТИЧНОСТЬ НАСЕЛЕНИЯ БЕЛГОРОДЧИНЫ В XX – НАЧАЛЕ XXI СТОЛЕТИЙ: (рос.). УДК 316.347. Архів оригіналу за 13 травня 2021. Процитовано 13 травня 2021.
- ↑ В. В. Бубликов, В. В. Маркова. Формирование Этнического Состава Населения Білгородской Области (часть Первая: Xix Век - Середина Xx Столетия) : [арх. 13 травня 2021] : [рос.] // Научные Ведомости Белгородского Государственного Университета. Серия: Философия. Социология. Право. — 2014. — Вып. 2 (173). — ISSN 2075-4566.
- ↑ Военно-статистическое обозрение Российской Империи. Курская губерния. 1850 г. Архів оригіналу за 26 грудня 2015. Процитовано 18 липня 2012.
- ↑ Итоги::Белгородстат. belg.gks.ru. Архів оригіналу за 10 квітня 2016. Процитовано 30 квітня 2016.