Edició de la pàgina «Segona intifada»
Aparença
L'edició està preparada per ser desfeta. Comproveu que el resultat és el que volíeu i deseu la pàgina per a activar-lo. Considereu abans modificar i refer el redactat de la versió actual. Si el motiu no és per vandalisme, expliqueu-lo al resum de l'edició en lloc del missatge per defecte. |
Revisió actual | El vostre text | ||
Línia 10: | Línia 10: | ||
|bàndol1= {{ISR}} |
|bàndol1= {{ISR}} |
||
|bàndol2= {{bandera|Palestina}} [[Autoritat Nacional Palestina|Palestina]] |
|bàndol2= {{bandera|Palestina}} [[Autoritat Nacional Palestina|Palestina]] |
||
|general1= {{bandera|Israel}} [[Ariel |
|general1= {{bandera|Israel}} [[Ariel Sharon]] |
||
|general2= {{bandera|Palestina}} [[Iasser Arafat]] |
|general2= {{bandera|Palestina}} [[Iasser Arafat]] |
||
|força1= 160 israelians |
|força1= 160 israelians |
||
Línia 21: | Línia 21: | ||
== Desenvolupament == |
== Desenvolupament == |
||
Al setembre de 2000, en ple debat sobre el futur de Jerusalem durant la cimera de [[Camp David]], el llavors líder de l'oposició israeliana, [[Ariel |
Al setembre de 2000, en ple debat sobre el futur de Jerusalem durant la cimera de [[Camp David]], el llavors líder de l'oposició israeliana, [[Ariel Sharon]], va visitar la zona exterior del recinte de la [[Cúpula de la Roca]] i la [[mesquita d'Al-Aqsa]], amb el permís del cap de la seguretat israeliana a [[Cisjordània]]. Aquesta visita, interpretada com una gravíssima provocació per part de la població palestina, va provocar alguns incidents i xocs entre aquests i les forces de seguretat, encara que cap d'ells de gravetat.<ref name=gelvin>{{ref-llibre|cognom=Gelvin|nom=James L.|títol=The Israel-Palestine conflict: one hundred years of war|pàgines=243| editorial=Cambridge University Press|any=2007|isbn=9780521716529}}</ref><ref name=bbctimeline>BBC News: [http://news.bbc.co.uk/2/hi/middle_east/3677206.stm "Al-Aqsa Intifada timeline"].</ref> |
||
Tanmateix, l'endemà, durant la pregària del divendres i amb la tensió entre ambdues poblacions en augment, centenars de joves musulmans van apedregar des de l'Esplanada de les Mesquites els fidels jueus congregats davant el [[Mur de les Lamentacions]]. La policia israeliana va disparar usant foc real que va matar set palestins, i els incidents es van estendre per tota la part àrab de Jerusalem. S'ha sostingut que la Segona Intifada es va iniciar arran d'aquests fets, encara que una comissió internacional realitzada a aquest efecte, l'anomenada [[Comissió Mitchell]], va descartar aquesta possibilitat, assegurant que la violència palestina hauria esclatat igualment com a conseqüència de la negativa de [[Iàssir Arafat]] d'acceptar les [[Pau de Camp David|propostes israelianes de Camp David]]. En concret, [[Bill Clinton]] i [[Ehud Barak]], llavors primer ministre d'Israel, van proposar un seguit de concessions que no van ser acceptades pel «rais» palestí, puix que no consideraven el dret de retorn dels refugiats palestins, un dret reconegut per l'ONU el 1948 i principal motiu del naixement de l'[[OAP]]. La negativa d'Arafat va provocar la reacció de la població palestina dels territoris ocupats en resposta a la proposta dels dos presidents. |
Tanmateix, l'endemà, durant la pregària del divendres i amb la tensió entre ambdues poblacions en augment, centenars de joves musulmans van apedregar des de l'Esplanada de les Mesquites els fidels jueus congregats davant el [[Mur de les Lamentacions]]. La policia israeliana va disparar usant foc real que va matar set palestins, i els incidents es van estendre per tota la part àrab de Jerusalem. S'ha sostingut que la Segona Intifada es va iniciar arran d'aquests fets, encara que una comissió internacional realitzada a aquest efecte, l'anomenada [[Comissió Mitchell]], va descartar aquesta possibilitat, assegurant que la violència palestina hauria esclatat igualment com a conseqüència de la negativa de [[Iàssir Arafat]] d'acceptar les [[Pau de Camp David|propostes israelianes de Camp David]]. En concret, [[Bill Clinton]] i [[Ehud Barak]], llavors primer ministre d'Israel, van proposar un seguit de concessions que no van ser acceptades pel «rais» palestí, puix que no consideraven el dret de retorn dels refugiats palestins, un dret reconegut per l'ONU el 1948 i principal motiu del naixement de l'[[OAP]]. La negativa d'Arafat va provocar la reacció de la població palestina dels territoris ocupats en resposta a la proposta dels dos presidents. |