Vasilij Kandinskij
Vasilij Kandinskij | |
---|---|
Kandinskij přibližně v roce 1913 | |
Narození | 16. prosince 1866 Moskva |
Úmrtí | 13. prosince 1944 Neuilly-sur-Seine |
Příčina úmrtí | cévní mozková příhoda |
Místo pohřbení | Neuilly-sur-Seine New Communal Cemetery |
Národnost | Rus |
Vzdělání | Královská akademie výtvarných umění Mnichov (2 semestry) |
Alma mater | Akademie výtvarných umění v Mnichově Právnická fakulta Lomonosovovy univerzity Oděská umělecká škola M. B. Grekova |
Povolání | malíř, grafik, pedagog |
Manžel(ka) | Nina Nikolajevna Andrejevskaja (1917–1944) |
Partner(ka) | Gabriele Münter (1903–1916) |
Hnutí | Phalanx; Neue Künstlervereinigung; Der Blaue Reiter; Bauhaus (výtvarná škola) |
Významná díla | Gabriele Münter při malování v Kallmünz (1903); Obraz s lučištníkem (1909); Snová improvizace (1913) |
Ovlivněný | Paul Cézanne, Henri Matisse, fauvismus |
Vliv na | abstraktní expresionismus, Joan Miró, Hans Arp |
Podpis | [[Soubor: |
Webová stránka | www |
Citát 'Dílo je dobré, když je schopné vyvolat rozechvění duše, jelikož umění je řeč duše, a to jediná.' | |
Některá data mohou pocházet z datové položky. |
Vasilij Vasiljevič Kandinskij také Wassily Kandinsky nebo Kandinský, rusky Василий Васильевич Кандинский (16. prosince 1866 Moskva – 13. prosince 1944 Neuilly-sur-Seine u Paříže) byl ruský malíř, grafik a teoretik umění, který později žil a pracoval v Německu a ve Francii. Spolu s Františkem Kupkou, Kazimírem Malevičem, Mikolajusem Čiurlionisem a Pietem Mondrianem patří k průkopníkům abstraktního malířství.
Život
Kandinský se narodil v zámožné rodině obchodníka s čajem, která se v roce 1871 odstěhovala z Moskvy do Oděsy. Rodiče se rozvedli a o Vasilije pečovala teta. Po maturitě na gymnáziu v Oděse studoval v letech 1886–1892 na univerzitě v Moskvě právo, národohospodářství a etnologii. Roku 1889 podnikl v rámci výzkumného programu Společnosti pro přírodní vědy výpravu do Vologdské oblasti, kde studoval právní systém syrjanských kmenů, jejich náboženství a kulturu.[1] Neobyčejně ho zaujaly geometrické a abstraktní malby na jejich bubnech, což se zřetelně projevilo na jeho obrazech. Ještě během studií se oženil: V roce 1892 si vzal svou sestřenici Annu Šemjakinovou. Žil s ní ale jen do roku 1902, kdy poznal malířku Gabriele Münterovou. Manželství s Šemjakinovou bylo rozvedeno teprve roku 1911. Po té, co obhájil dizertaci na téma O zákonnosti dělnické mzdy, začal od roku 1893 učit jako asistent právo na moskevské univerzitě.[2]
Pro jeho rozhodnutí ukončit akademickou dráhu a zcela se věnovat malířství byly určující dva zážitky: shlédnutí Wagnerovy opery Lohengrin a moskevská výstava francouzských impresionistů, kde ho uchvátil Monetův obraz Kupky sena.[3] V roce 1896 odešel do Mnichova, který byl v té době po Paříži druhým uměleckým centrem v Evropě. Začal studovat v soukromé škole malíře Antona Ažbe, kde poznal krajany Alexeje Javlenského a Marianne Werefkinovou.[4] V roce 1900 byl na druhý pokus přijat na tamní akademii do třídy renomovaného malíře Franze von Stucka. Po roce ale školu opustil a založil s přáteli skupinu Phalanx, zaměřenou proti akademickému způsobu malby. Do roku 1904, kdy byla rozpuštěna, uspořádala Phalanx celkem 12 výstav, na nichž byli mnichovskému publiku představeni i jiní než němečtí umělci, např. Claude Monet.[5] V rámci Phalanx otevřel Kandinskij vlastní malířskou školu, kde poznal svou pozdější dlouholetou družku Gabriele Münterovou.
Roky 1905–1907 byly ve znamení cest. Spolu s Münterovou navštívili Nizozemsko, Rusko, Francii, Švýcarsko, Tunisko a Itálii. Do Německa, konkrétně do Berlína, se vrátili v září 1907. V té době měl už Kandinskij za sebou účast na několika kolektivních výstavách v Paříži. Roku 1908 pozvali Münterovou s Kandinským Javlenský a Werefkinová ke společnému malířskému pobytu do města Murnau v jižním Bavorsku v podhůří Alp. Oběma malířům se zde natolik zalíbilo, že zde Münterová zakoupila dům (žila zde po rozchodu s Kandinským) a pravidelně sem oba jezdili. Seznámil se také s teosofem Rudolfem Steinerem, který ho silně ovlivnil.
Roku 1909 založil společně s Javlenským, Alfredem Kubínem a dalšími 11 osobnostmi spolek Neuer Künstlerverein München (Nové umělecké sdružení Mnichov). Druhá výstava sdružení v září 1910 uchvátila natolik Franze Marka, že počátkem roku 1911 s Kandinským navázal osobní kontakt a stal se členem spolku.[6] Na začátku roku 1911 Kandinskij z funkce předsedy sdružení odstoupil. Když pak v prosinci téhož roku jury výstavy, kterou Neuer Künstlerverein pořádal, odmítla jeho obraz Kompozice V, Kandinský ze spolku vystoupil a vzápětí založil skupinu Der Blaue Reiter (Modrý jezdec), jejíž název byl odvozen od jednoho jeho obrazu. Existence skupiny byla ukončena vypuknutím první světové války. Jejím členem se zprvu stal i August Macke. Ke tvorbě většiny malířů z okruhu skupiny včetně Kandinského však měl vážné výhrady a společenství brzy opustil.[7] Roku 1912 vydal Kandinský velice vlivnou knihu „O duchovnosti v umění“ (Über das Geistige in der Kunst). Dokazoval v ní, že zdrojem umělecké tvorby je vnitřní svět člověka a její řídící silou je "vnitřní nutnost".[8]
V témže roce vyšla ještě jedna publikace, na jejímž vzniku a obsahu se Kandinskij podílel a která měla zásadní význam pro dějiny umění: Almanach Der Blaue Reiter.[9] Texty ho opatřili Kandinskij, Macke a Marc, autory hudebních kompozic byli Arnold Schoenberg, Alban Berg a Anton Webern. Almanach obsahoval rovněž reprodukce soudobých malířů spřízněných s názory osobností sdružených kolem Der Blaue Reiter, např. Roberta Delaunaye, Oskara Kokoschky či Hanse Arpa.
Když vypukla první světová válka, musel Kandinskij jako občan nepřátelského státu Německo opustit. Spolu s Münterovou uprchl počátkem srpna 1914 do Švýcarska a odtud v listopadu téhož roku už sám odjel do Ruska, zatímco Münterová do neutrálního Švédska. V zimě 1915/1916 se oba sešli ve Stockholmu, jednalo se o jejich poslední setkání. Kandinskij se usadil v Moskvě, kde se počátkem roku 1917 oženil s dcerou generála Ninou Andrejevskou. Narodil se jim syn, který však v roce 1920 zemřel.
Podobně jako další avantgardní umělci dal se i Kandinskij do služeb nového bolševického režimu, ačkoliv jej Ruská revoluce připravila o značný zděděný majetek. Hned v roce 1918 se stal členem Lidového komisariátu pro výtvarné umění, který vedl Vladimir Tatlin, a začal vyučovat ve Státních uměleckých dílnách. V letech 1919–1921 byl ředitelem Muzea malířské kultury v Moskvě. V listopadu 1919 byl jmenován ředitelem všeruské nákupní komise pro muzea výtvarného umění. V roce 1920 spoluzakládal Státní umělecko-technické dílny a Institut umělecké kultury. Pro něj vypracoval pedagogický program, který však v tehdejším prostředí, zcela zahleděném do programu konstruktivismu, nebyl přijat.[10] Od podzimu 1920 se prohlubovaly jeho neshody s vedoucími představiteli sovětské umělecké scény, zejména s Alexandrem Rodčenkem, který zodpovídal za reorganizaci uměleckých škol a muzeí. V důsledku toho Kandinskij opustil jak Institut umělecké kultury, tak umělecko-technické dílny.
Přesto byl ještě v roce 1921 u založení Akademie věd a umění a byl jmenován jejím viceprezidentem. Vypracoval program pro její fyzio-psychologické oddělení, ani ten ale nebyl přijat.[11] Na konci roku 1921 Kandinskij spolu s manželkou Rusko natrvalo opustil a odjel do Berlína. Zde se v březnu 1922 seznámil s architektem Walterem Gropiusem. Neměl zajištěnou další existenci, proto rád přijal jeho pozvání a stal se učitelem v Bauhausu ve Výmaru.[12]
Kandinskij zde přednášel o teorii formy a vedl malířský ateliér. V Bauhausu se sblížil s Paulem Klee, kterého znal už z dob mnichovských studií u Stucka. V roce 1924 založil Kandinskij spolu s Lyonelem Feiningerem, Paulem Klee a s A. Javlenským skupinu „Modrá čtyřka“ (Die Blauen Vier), odkazující názvem na uskupení Der Blaue Reiter. Po přestěhování Bauhausu působil i v Dessau a v Berlíně až do jeho definitivního uzavření v roce 1933.
Na začátku 20. let navázal kontakty s Marcelem Duchampem. Výsledkem byla roku 1923 samostatná výstava v newyorské galerii Société Anonyme. Galerii založili Duchamp spolu se svojí mecenáškou Katherine Dreier a Manem Rayem.[13] V ediční řadě monografií vydávaných Bauhausem vyšla v roce 1926 Kandinského druhá zásadní teoretická kniha: Bod – linie – plocha (Punkt und Linie zu Fläche). U příležitosti malířových šedesátin mu bylo v evropských městech uspořádáno několik retrospektiv. V roce 1928 získal německé občanství. Roku 1930 se v Dessau setkal s americkým milionářem Guggenheimem, který právě zakládal sbírku „ne-objektivního“ malířství, pozdější Guggenheimovo muzeum, kde postupně vznikla sbírka více než 150 Kandinského obrazů. Ve stejné době navázal v Paříži kontakty s malíři sdruženými do skupiny "Cercle et Carré" (Kruh a čtverec). Když nacisté roku 1933 Bauhaus uzavřeli, odešel Kandinskij v prosinci 1933 do Francie, kde roku 1939 získal občanství. Na radu Marcela Duchampa se usadil na západním předměstí Paříže, v Neuilly-sur-Seine.
V Paříži se Kandinskij stýkal s umělci jako byli Robert Delaunay, Piet Mondrian, Joan Miró nebo Hans Arp. Nadále maloval a vystavoval, v roce 1936 se podílel na velkých výstavách v New Yorku a Londýně věnovaných abstraktnímu umění. V roce 1937 zabavili nacisté v německých muzeích 57 jeho obrazů a řadu z nich vystavili na výstavě „zvrhlého umění“. V roce 1939 dokončil svůj poslední velký obraz s názvem Kompozice X. V těžkých dobách okupace našel podporu zejména u galeristky Jean Bucher, která mu uspořádala tři výstavy.[14] I když v posledních měsících života trpěl arteriosklerózou, stále maloval maloformátové oleje na kartonu. Kandinskij zemřel ve svém bydlišti 13. prosince 1944.
Dílo
Kandinskij byl jedním z aktérů největší revoluce v malířství od dob renesance.[15] Spočívala v opuštění předmětného zobrazení a přechodu k abstrakci. Do tohoto stádia ale Kandinskij dospěl až ve středním věku. Jeho první dochované olejomalby pocházejí až ze začátku 20. století. Tematicky často vycházejí z ruského folklóru, s nímž se Kandinskij seznámil během studijní cesty v roce 1889. Často maloval také náměty z rodné Moskvy. Formou mají některé z nich (např. "Jezdci") blízko k Signacovu pointilismu.
Pro Kandinského byl vždy důležitý duchovní rozměr jeho tvorby. Na rozdíl od malířů drážďanské expresionistické skupiny Die Brücke nešlo Kandinskému a Markovi, vůdčím duchům sdružení Der Blaue Reiter, o revoluční společenské změny: Tvořili kvůli umění samotnému. Jejich obrazy z doby existence Der Blaue Reiter (před vypuknutím Velké války) jsou často lyrické a nalezneme v nich romantické prvky.
K definitivnímu příklonu k abstrakci u Kandinského došlo v roce 1913, i když obrazy z předchozích dvou let již tento vývoj intenzivně předjímaly. Podle Kandinského došlo k obratu jednoho večera, kdy se vrátil domů a spatřil mezi svými obrazy dílo někoho cizího, které se mu však líbilo. Po chvíli zjistil, že jde o jeho vlastní výtvor, otočený o devadesát stupňů. Na obraze ho zaujaly barvy a tvary, prodchnuté vnitřním žárem.[16] První ryze abstraktní akvarel "Bez názvu" sice Kandinskij antedatoval do roku 1910, pochází však z roku 1913. Rok předtím vydal svůj zásadní teoretický spis "O duchovnosti v umění". Rozvedl v něm Goethovu nauku o barvách a kromě toho pojednal také o geometrických formách: kruhu, polokruhu, trojúhelníku, čáře.
Kandinskij věřil, že hudba a malířství jsou si blízké. Barvy a formy podle jeho pojetí vystupují z hloubi duše stejně jako hudba. Proto také pro názvy svých obrazů používal termínů z oblasti hudby: Improvizace, Imprese, Kompozice. Byl přesvědčen, že podobně jako hudební skladby mají i obrazy svůj rytmus. Velice si cenil Skrjabina, který naopak usiloval o vyjádření barev prostřednictvím tónů. Kandinskij měl mezi soudobými skladateli mnoho blízkých přátel, zejména Arnolda Schoenberga.
Přibližně od roku 1920 se na Kandinského obrazech začínají objevovat geometrické prvky jako výseče kruhů a pravoúhelníků, tečky a zalomené linie, mající funkci významových znaků.[17] Sovětští malíři ovšem Kandinského tvorbě vyčítali formalismus a přílišné podřízení subjektivním pocitům. Duchovní složka skutečně nikdy z Kandinského tvorby nevymizela; vyplývalo to z jeho psychického zakotvení a zájmů: zajímal se o teosofii, hudbu, fascinovaly ho ale také nové objevy ve fyzice. Právě v atomizaci obrazové plochy lze spatřovat jeden důsledků jeho zájmu o fyziku a matematiku.
V posledních deseti letech života ve Francii namaloval Kandinskij téměř 150 olejomaleb a asi 200 akvarelů. Posledním z nich je olejomalba na kartonu s názvem "Zmírněný elán" z léta 1944. V obrazech z posledních pěti let malíř ryzí abstrakci opouští. Rozmísťuje na ně různé hravé biomorfní tvary odvozené ze světa flóry a fauny. Přiblížil se tak dílům surrealistů a Joana Miró.
Nejvíce Kandinského obrazů je umístěných v městské galerii Lenbachhaus v Mnichově. U příležitosti svých 80. narozenin věnovala Kandinského dlouholetá přítelkyně Gabriele Münterová městu Mnichov svou sbírku obrazů. Obsahovala přes 80 děl Kandinského do roku 1914 a mnoho obrazů ostatních příslušníků hnutí Der Blaue Reiter. Kolekce Kandinského díla vlastní rovněž Centre Georges Pompidou v Paříži, Guggenheimovo muzeum v New Yorku a Benátkách, Ermitáž a další prestižní galerie.
Odkazy
Reference
- ↑ DÜCHTING, Hajo. Wassily Kandinsky 1866–1944. Revolution der Malerei. Köln: Taschen, 2007. 96 s. ISBN 978-3-8228-6360-2. S. 9–10. Dále jen Düchting.
- ↑ WALTHER, Ingo F. (ed.). Umění 20. století. Praha: Nakladatelství Slovart, 2011. ISBN 978-80-7391-572-8. S. 746. Dále jen Walther.
- ↑ JOHANNSEN, Rolf H. Slavné obrazy. Praha: Nakladatelství Slovart, 2004. 287 s. ISBN 80-7209-639-7. S. 232.
- ↑ Vasilij Kandinskij. Největší malíři. Život, inspirace, dílo. 2002, čís. 98, s. 3. ISSN 1212-8872.
- ↑ Düchting, s. 94
- ↑ PARTSCH, Susanna. Franz Marc 1880-1916. Köln: Taschen, 2006. 96 s. ISBN 978-3-8228-5644-4. S. 24-25.
- ↑ MESEURE, Anna. August Macke 1887–1914. Köln: Taschen, 2007. 96 s. ISBN 978-3-8228-5859-2. S. 38-39.
- ↑ LYNTON, Norbert. Umění 19. a 20. století. Praha: Artia, 1981. 191 s. S. 105.
- ↑ Walther, s. 103–104
- ↑ PIJOÁN, José (ed.). Dějiny umění. Díl 9. Praha: Odeon, 1986. 334 s. S. 275.
- ↑ Düchting, s. 62
- ↑ DROSTEOVÁ, Magdalena. Bauhaus 1919–1933. Reforma a avantgarda. Praha: Nakladatelství Slovart, 2007. 96 s. ISBN 978-80-7209-881-1. S. 25.
- ↑ MINK, Janis. Marcel Duchamp 1887–1968. Art as Anti-Art. Köln: Taschen, 2006. 95 s. ISBN 978-3-8228-6316-9. S. 56.
- ↑ Düchting, s. 88
- ↑ Walther, s. 101
- ↑ Walther, s. 104
- ↑ HUYGHE, René (ed.). Umění nové doby. Praha: Odeon, 1974. S. 384.
Literatura
- Bill, Max, Wassily Kandinsky, Paříž 1951
- Grohmann, Will, Wassily Kandinsky, Leben und Werk, Kolín nad Rýnem: DuMont Schauberg 1958
- Hahl-Koch, Helena (ed.), Der Briefwechsel Wassily Kandinsky und Arnold Schönberg, Stuttgart: Hatje 1993, ISBN 3-7757-0434-5
- Kandinskij, Vasilij, O duchovnosti v umění. Praha: Triáda 2009, ISBN 978-80-87256-08-4
- Kandinskij, Vasilij, Bod – linie – plocha. Příspěvek k analýze malířských prostředků. Praha: Triáda 2000, ISBN 80-86138-16-X
- Lankheit, Klaus (ed.), Wassily Kandinsky, Franz Marc, Briefwechsel, mit Briefen von Gabriele Münter und Maria Marc, Mnichov: Piper 1983, ISBN 3-492-02847-0
- Moeller, Magdalena (ed.), Der frühe Kandinskij, výstavní katalog, Brücke-Museum Berlin 1994, ISBN 3-7774-6480-5
- Weiss, Peg, Kandinsky and Old Russia. The artist as ethnographer and shaman, New Haven: Yale University Press 1995, ISBN 0-300-05647-8
Externí odkazy
Obrázky, zvuky či videa k tématu Vasilij Kandinskij na Wikimedia Commons
Osoba Vasilij Kandinskij ve Wikicitátech
- Seznam děl v Souborném katalogu ČR, jejichž autorem nebo tématem je Vasilij Kandinskij
- Seznam výstav z poslední doby
- Obrazy ve Guggenheim Museum New York
- Wassily Kandinsky: Virtuální galerie
- Zámecké muzeum Murnau
- Životopis a dílo W. Kandinského
- Rychlá informace v češtině
- Základní informace v češtině
- Český text o putovní výstavě 2008/2009
- Odkaz na videa o Kandinském
- Stránka s odkazy na Kandinského obrazy v různých galeriích
- Stránka muzea Lenbachhaus v Mnichově