Obléhání Sagunta
V roce 219 př. n. l. kartaginský vojevůdce Hannibal oblehl Saguntum, iberské město nacházející se na východním pobřeží Pyrenejského poloostrova. Jeho obyvatelé se houževnatě bránili téměř osm měsíců, neboť doufali v pomoc Římanů. Té se ale nedočkali a Hannibalovi po urputném boji podlehli. Římané posléze využili dobytí města jako záminky k vyhlášení druhé punské války.
Obléhání Sagunta | |||
---|---|---|---|
Západní Středomoří během druhé punské války | |||
Trvání | 219 př. n. l. | ||
Místo | Saguntum (dnešní Španělsko) | ||
Souřadnice | 39°40′33″ s. š., 0°16′39″ z. d. | ||
Výsledek | vítězství Kartáginců | ||
Strany | |||
| |||
Velitelé | |||
| |||
Síla | |||
| |||
Ztráty | |||
| |||
Některá data mohou pocházet z datové položky. |
Předchozí vývoj
editovatPo porážce v první punské válce a ztrátě Sicílie a Sardinie vybudovali Kartáginci na jihu Iberského poloostrova svoji novou zámořskou doménu.[1] Patrně v roce 225 př. n. l. vyslali Římané poselstvo k tamějšímu kartaginskému veliteli Hasdrubalovi a uzavřeli s ním smlouvu.[2] Podle Polybia se Hasdrubal ve smlouvě zavázal, že nepřekročí s vojskem řeku Ebro.[3] Římané mu výměnou za to umožnili expandovat do oblastí ležících jižně od této řeky, tedy takřka do celé Ibérie kromě severovýchodní části země.[4] Polybios se dále zmiňuje, že o ostatní Ibérii se ve smlouvě nehovořilo.[5] Pozdější autoři Livius a Appiános však uvádějí, že smlouva obsahovala rovněž ujednání zaručující svobodu a nezávislost města Saguntum,[6] nalézajícího se v kartaginské sféře vlivu na jih od řeky Ebro.[7] Současní historikové považují tato dodatečná ujednání za poplatná římské propagandě a zpochybňují jejich věrohodnost.[8]
V souvislosti se Saguntem Polybios připomíná, že „mnoho let před Hannibalovou dobou“ vstoupili jeho obyvatelé pod ochranu Římanů.[9] Z této vágní formulace nelze dovodit, zda se tak stalo před uzavřením smlouvy s Hasdrubalem nebo až následně, což by znamenalo nepřípustné zasahování do kartaginských záležitostí.[10] Iniciativa nepochybně vzešla ze strany Sagunťanů, usilujících o římskou ochranu před hrozícím ovládnutím Kartáginci.[11] V zájmu jejího získání se sice Římanům formálně podvolili, přesto se jim nepodařilo dohodnout s nimi spojenectví.[12] V dalších letech udržovala obě města přátelské vztahy, přičemž Sagunťané Římany opakovaně upozorňovali na rostoucí moc Punů v Hispánii.[13] Jejich sdělení ale narážela na lhostejnost Římanů.[14]
Koncem roku 221 př. n. l. převzal velení nad kartaginskými silami v Ibérii Hasdrubalův švagr Hannibal.[15] Vzápětí podnikl dvě tažení ve střední části poloostrova a pronikl až k řece Duero.[16] Při zpátečním pochodu se střetl s místními kmeny v bitvě u řeky Tajo a uštědřil jim rozhodnou porážku.[17] Po tomto vítězství se na jih od Ebra neodvážil Hannibalovi vzdorovat nikdo kromě Sagunťanů.[18]
Zprávy o jeho úspěších upoutaly pozornost Římanů. V roce 220 př. n. l. vyslali do Nového Kartága (dnešní Cartagena), hlavního města punské říše v Ibérii, poselstvo vedené Publiem Valeriem Flaccem a Quintem Baebiem Tamphilem.[19] Římští emisaři požadovali, aby se Hannibal držel zpět od Sagunta, protože se nachází pod ochranou Říma, a trvali na tom, že nesmí překročit Ebro.[20] Rozhněvaný kartaginský vojevůdce je v reakci na to obvinil, že neprávem zasáhli do vnitřních záležitostí Sagunťanů, neboť ti jsou podřízeni Kartágu.[21] Představitelé Říma, pravděpodobně to byli právě Valerius a Baebius při cestě do Nového Kartága, rozhodli na žádost Sagunťanů jejich vnitropolitický spor a nechali popravit vůdce jedné z místních politických frakcí.[22] Poté, co je Hannibal odmítl, odpluli vyslanci do Kartága, aby tam opětovně vznesli své požadavky.[23]
Obléhání
editovatSaguntum bylo dobře opevněné město s výhodnou polohou na úpatí pohoří, odkud shlíželo na pobřežní cestu táhnoucí se k Pyrenejím.[24] Na jaře 219 př. n. l. vytáhl Hannibal se svým vojskem z Nového Kartága s úmyslem napadnout ho.[25] Jako záminka k útoku mu posloužila rozepře Sagunťanů se sousední obcí Turis, poddanou Kartágincům.[26] Appiános uvádí, že se Hannibal pokusil jejich spor vyřešit.[27] Když s tím Sagunťané nesouhlasili, přitáhl k městu s obléhacími stroji a utábořil se zde.[28]
Hannibal nejprve zpustošil okolní území a poté udeřil na město ze tří stran.[29] Proti slabší části hradeb dal posouvat ochranné přístřešky k přisunutí beranidla.[30] Odhodlaní obránci vystavěli na tomto místě vysokou zeď a zatlačovali nepřátele metacími zbraněmi.[31] Používali přitom zápalný vrhací oštěp zvaný falarika, působící Kartágincům značné ztráty.[32] Posléze podnikli dokonce výpad proti obléhatelům.[33] Do jedné ze šarvátek se zapojil i samotný Hannibal, vrhací kopí ho však zranilo na stehně.[34] Mezi Puny prý vypukl zmatek a nechybělo mnoho, aby obléhání zanechali.[34]
V dalších dnech Kartáginci poněkud polevili v dobývání, třebaže nadále pokračovali ve výstavbě obléhacích zařízení.[35] Potom dopravili k hradbám beranidla, jejichž bušení způsobilo zhroucení zdiva na jedné straně.[36] Vzápětí se z obou stran vyřítili vojáci a utkali se v zuřivém boji rozněcovaném touhou Punů po ovládnutí města a zoufalstvím Sagunťanů z jeho hrozícího pádu.[37] Obránci nakonec vytlačili útočníky od rozbořených hradeb a zahnali je do tábora.[38]
Hannibal dopřál svým vyčerpaným vojákům několikadenní oddech a snažil se pozvednout jejich otřesenou morálku příslibem, že jim připadne veškerá kořist.[39] Sagunťané využili přestávky k opravě pobořené části hradeb.[40] Kartáginci mezitím přistavili pohyblivou obléhací věž o několika patrech, tyčící se nad veškerým opevněním Sagunťanů, a palbou z ní smetli obránce z hradeb.[41] Následně vyslal Hannibal 500 Libyjců, aby podkopali hradební zeď.[42] Vzniklými mezerami pronikli Punové do města a na vyvýšeném místě v jeho středu rozmístili obléhací stroje, kolem nichž vztyčili improvizované opevnění.[43] Sagunťany tím donutili posunout hradby tak, aby chránily tu část města, kterou Punové ještě nedobyli.[44]
Vzhledem k délce obléhání je začal sužovat nedostatek potravin a všeho ostatního.[45] Jejich skleslou mysl mírně povzbudila zpráva, že se Hannibal vypravil proti hispánským kmenům bouřícím se proti bezohledně prováděným odvodům.[46] Dobývání nicméně pokračovalo s nezmenšenou intenzitou i za jeho nepřítomnosti, na čemž měl zásluhu kartaginský velitel Maharbal, dočasně pověřený jeho zastupováním.[47] Pod jeho velením pobořili Punové další kus hradeb a zmocnili se části hradu.[48]
Bezvýchodná situace přiměla jednoho ze Sagunťanů jménem Alco, aby se pokusil jednat s Hannibalem o míru.[49] Hannibal mu předložil tak tvrdé podmínky, že Alco raději přešel k nepříteli.[50] Jistý Hispán sloužící v kartaginském vojsku se proto nabídl, že zprostředkuje jednání se Sagunťany.[51] Sdělil jim, že Hannibal ušetří jejich životy, pokud odevzdají všechny cennosti, opustí město se dvěma kusy ošacení a vystavějí si nové na místě určeném vítězným vojevůdcem.[52] Nato nejváženější představitelé Sagunta rozdělali oheň, naházeli do něho zlato a stříbro a roztavili je společně s mědí a olovem.[53] Většina z nich se pak vrhla do jeho plamenů.[54] V téže chvíli Punové zjistili, že město je bez obvyklých stráží.[55] Jakmile se to Hannibal dozvěděl, zaútočil na Saguntum všemi silami a po osmi měsících obléhání se ho zmocnil.[56] Poté vydal rozkaz, aby všichni dospělí obyvatelé byli pobiti.[57] Mnozí z nich předešli smrti z rukou nepřátel, zavřeli se s dětmi a ženami ve svých příbytcích a zapálili je.[58] Přestože Sagunťané zničili většinu svých věcí, získali Punové ohromnou kořist: peníze, otroky a jiný majetek.[59] Penězi naplnil Hannibal svoji pokladnici, své důstojníky a vojáky odměnil zotročenými obyvateli města a ostatní kořist odeslal do Kartága.[60]
Lhostejnost Římanů
editovatPodle Appiána vypravili Sagunťané po zahájení obléhání posly k Římanům, neboť se spoléhali na jejich pomoc.[61] Ať už se jim podařilo zprávu o Hannibalově útoku doručit či nikoli, Římané se o obléhání museli dozvědět.[62] Čím déle však trvalo a pomoc nepřicházela, tím více se ztenčovala naděje Sagunťanů na záchranu.[62] Třebaže Římané varovali Hannibala v roce 220 př. n. l., aby Saguntum nenapadal, nijak proti němu nezakročili.[63] Místo toho vyslali oba konzuly s vojskem do Ilýrie, nepochybně k úlevě obléhatelů.[64] Ilyrská válka skončila v létě 219 př. n. l., a zbývalo tedy dost času, aby vítězné legie vyrazily v témže roce do Ibérie.[65] Livius, Appiános, Cassius Dio a dokonce i Cicero se podivnou nečinnost Římanů snažili zastřít nepravdivým tvrzením, že Valeriovo a Baebiovo poselstvo se uskutečnilo až v době obléhání.[66] Livius řadí navíc pád Sagunta a Hannibalovu invazi do Itálie do téhož roku – 218 př. n. l.[67]
Možným důvodem, proč Římané ve prospěch Sagunta nijak nezasáhli, mohla být rozdílnost názorů římských senátorů.[68] V senátu se zřejmě v roce 219 př. n. l. strhla prudká debata o tom jak zareagovat na Hannibalovu agresi vůči Saguntu.[69] Její obsah zaznamenává Cassius Dio, byť ji nepřesně datuje do doby Hannibalova tažení do Itálie.[70] Někteří senátoři vnímali jeho počínání jako nepřijatelnou vzpurnost někdejšího nepřítele, jiní naopak doporučovali zdrženlivost.[71] Diskuse o tom, zda něco podniknout, proto skončila bez jasného výsledku.[72]
Někteří novodobí badatelé zastávají názor, že Římané nehodlali Saguntum zachránit, nýbrž chtěli získat spravedlivý důvod k vedení války proti nadmíru zbytnělé punské říši v Ibérii.[73] Polybios naznačuje, že si již v polovině dvacátých let povšimli stále větší a hrozivější moci Kartáginců.[74] Nejpozději od neúspěchu Valeriova a Baebiova poselstva považovali válku s Kartáginci za nevyhnutelnou.[23] Pokud by přišli Saguntu na pomoc, nelze vyloučit, že by jim Hannibal ustoupil.[75] Římané ale nejspíš usilovali o úplné vypuzení Kartáginců z Hispánie.[76] Jako vhodná záminka jim k tomu mělo posloužit právě zničení Sagunta.[73]
Vyhlášení války
editovatŘímský historik a senátor Quintus Fabius Pictor, jenž byl patrně přítomen rozpravě v senátu, vnímal dobytí Sagunta jako nespravedlnost.[77] Tento postoj, považující Hannibalův útok za akt agrese a příčinu konfliktu, po něm převzali i pozdější římští a prořímští historikové včetně Polybia.[78]
Přestože Saguntum nebylo spojencem Říma a nacházelo se v punské sféře vlivu podle smlouvy uzavřené s Hasdrubalem,[7] když se Římané doslechli o jeho vyplenění, vyslali do Kartága své emisary.[79] Pětičlenná delegace, kterou zřejmě vedl nejstarší žijící senátor Marcus Fabius Buteo,[80] předstoupila před kartaginský senát a pohrozila Punům válkou, pokud nevydají Hannibala.[81] Kartáginci rozhořčeně odmítli a poukazovali na to, že Sagunťané nebyli římskými spojenci na konci první punské války a nevztahovaly se na ně záruky zakotvené v tehdejší mírové smlouvě.[82] Nato jeden z Římanů teatrálně shrnul svoji togu v záhyb a prohlásil, že v něm přinesl válku i mír, nechť si Kartáginci vyberou.[83] Když mu stejně neohroženě odpověděli, ať si sám zvolí, oznámil, že jim dává válku.[84] Většina členů senátu zvolala, že ji přijímá.[85]
Reference
editovat- ↑ Polybios II.1.2, 5, 6.
- ↑ Polybios II.13.7, 22.11.
- ↑ Polybios III.27.9; Hoyos a kol. (2011), s. 218.
- ↑ Hoyos (2015), s. 85; Hoyos a kol. (2011), s. 194.
- ↑ Polybios II.13.7.
- ↑ Livius XXI.2; Appiános. Iberica 7.4.
- ↑ a b Hoyos a kol. (2011), s. 231, 281.
- ↑ Hoyos (2015), s. 85; Hoyos a kol. (2011), s. 217.
- ↑ Polybios III.30.1.
- ↑ Hoyos a kol. (2011), s. 281.
- ↑ Hoyos a kol. (2011), s. 196.
- ↑ Appiános. Iberica 11.8; Hoyos a kol. (2011), s. 196, 219; Hoyos (2015), s. 85, 91.
- ↑ Polybios III.15.1.
- ↑ Polybios III.15.2.
- ↑ Polybios II.36.1-3.
- ↑ Hoyos (2003), s. 90, 91.
- ↑ Polybios III.14.5-8.
- ↑ Polybios III.14.9.
- ↑ Polybios III.15.2-4; Livius XXI.6; Hoyos (2003), s. 92.
- ↑ Polybios III.15.5.
- ↑ Polybios III.15.6, 7.
- ↑ Polybios III.15.7; Hoyos (2003), s. 93.
- ↑ a b Polybios III.15.12.
- ↑ Polybios III.17.2; Hoyos (2015), s. 91; Hoyos a kol. (2011), s. 468.
- ↑ Polybios III.17.1.
- ↑ Livius nazývá tyto sousedy Turdetány, zatímco Appiános je označuje za Torbolety. Současní historikové se přiklánějí k tomu, že se jednalo o město Turis. Livius XXI.6; Appiános. Iberica 10.1; Hoyos (2003), s. 226, 227.
- ↑ Appiános. Iberica 10.6.
- ↑ Appiános. Iberica 10.7, 8.
- ↑ Livius XXI.7.5.
- ↑ Livius XXI.7.6, 7.
- ↑ Livius XXI.7.9, 10.
- ↑ Livius XXI.8.14-16.
- ↑ Livius XXI.7.11.
- ↑ a b Livius XXI.7.13.
- ↑ Livius XXI.8.1, 2.
- ↑ Livius XXI.8.3, 8.6-8.
- ↑ Livius XXI.8.9-13.
- ↑ Livius XXI.9.1.
- ↑ Livius XXI.11.4-6.
- ↑ Livius XXI.11.7.
- ↑ Livius XXI.11.8-10.
- ↑ Livius XXI.11.10, 11.
- ↑ Livius XXI.11.12, 13.
- ↑ Livius XXI.11.14, 16.
- ↑ Livius XXI.11.17.
- ↑ Livius XXI.11.18.
- ↑ Livius XXI.12.1.
- ↑ Livius XXI.12.3, 4.
- ↑ Livius XXI.12.5, 6.
- ↑ Livius XXI.12.7, 8.
- ↑ Livius XXI.12.9-13.
- ↑ Livius XXI.13.7-10.
- ↑ Livius XXI.14.1; Appiános. Iberica 12.4.
- ↑ Livius XXI.14.1.
- ↑ Livius XXI.14.3.
- ↑ Polybios III.17.9; Livius XXI.14.4, 15.3; Zonaras VIII.21.10.
- ↑ Livius XXI.14.5.
- ↑ Livius XXI.14.6, 7.
- ↑ Livius XXI.15.1, 2; Polybios III.17.10.
- ↑ Livius XXI.15.2.
- ↑ Appiános. Iberica 11.1; Livius XXI.11.17, 13.6.
- ↑ a b Hoyos (2003), s. 98.
- ↑ Hoyos (2015), s. 90; Hoyos a kol. (2011), s. 231, 282.
- ↑ Hoyos (2015), s. 90.
- ↑ Hoyos (2015), s. 92.
- ↑ Livius XXI.6.3, 11; Cassius Dio 21.1, Hoyos (2015), s. 90, 91; Hoyos (2003), s. 99.
- ↑ Livius XXI.6.3, 4, 11; Hoyos a kol. (2011), s. 231.
- ↑ Hoyos a kol. (2011), s. 282.
- ↑ O debatě se zmiňují Livius a Appiános. Naproti tomu Polybios vylučuje, že by k ní došlo. Livius XXI.6.7-10, 7.1; Appiános. Iberica 11.7-10; Polybios III.20.1-5; Hoyos (2015), s. 92.
- ↑ Cassius Dio 54.10, 11, 55.1-6; Hoyos (2003), s. 99.
- ↑ Cassius Dio 55.1-10, 57.12; Hoyos (2015), s. 92.
- ↑ Hoyos (2003), s. 99.
- ↑ a b Hoyos a kol. (2011), s. 283.
- ↑ Polybios II.13.3-5; Hoyos a kol. (2011), s. 283.
- ↑ Hoyos a kol. (2011), s. 283; Hoyos (2015), s. 90.
- ↑ Hoyos a kol. (2011), s. 283, 293.
- ↑ Polybios III.8.8, 9.4, 21.7, 8; Hoyos a kol. (2011), s. 230.
- ↑ Polybios III.8.1; Hoyos a kol. (2011), s. 230.
- ↑ Polybios III.20.6; Hoyos (2015), s. 93.
- ↑ Livius XXI.18.1; Hoyos (2015), s. 93.
- ↑ Polybios III.20.8; Appiános. Iberica 13.2.
- ↑ Sagunťané se jimi nestali ani později. Polybios III.21.2-5; Hoyos (2015), s. 93.
- ↑ Polybios III.33.2; Livius XXI.18.20, 21; Appiános. Iberica 13.4.
- ↑ Polybios III.33.3, 4; Livius XXI.18.22-24 ; Appiános. Iberica 13.5.
- ↑ Polybios III.33.4; Livius XXI.18.24.
Literatura
editovatPrameny
editovat- APPIÁNOS. Zrod římského impéria: římské dějiny. Praha: Svoboda, 1986
- LIVIUS. Dějiny IV. Praha: Svoboda, 1973
- POLYBIOS. Dějiny I, II. Praha: Arista, Baset, Maitrea, TeMi CZ, 2008, 2008. ISBN 978-80-86410-56-2 ISBN 978-80-86410-60-9
Bibliografie
editovat- ASTIN, A. E.; WALBANK, F. W.; FREDERIKSEN, M. W.; OGILVIE, R. M. The Cambridge Ancient History, Volume VIII: Rome and the Mediterranean to 133 B.C. Cambridge: Cambridge University Press, 1989. ISBN o-521-23448-4
- GOLDSWORTHY, Adrian. The Fall of Carthage. London: Cassell, 2007. ISBN 978-0-3043-6642-2
- HOYOS, Dexter a kol. A Companion to the Punic Wars. Hoboken: Wiley-Blackwell, 2011. ISBN 978-1-4051-7600-2
- HOYOS, Dexter. Hannibal's Dynasty: Power and Politics in the Western Mediterranean. London: Routledge, 2003. ISBN 0-203-41782-8
- HOYOS, Dexter. The Carthaginians. London: Routledge, 2010. ISBN 978-0-415-43644-1
- HOYOS, Dexter. Mastering the West: Rome and Carthage at War. Oxford: Oxford University Press, 2015. ISBN 978-0-19-939174-5
Související články
editovatExterní odkazy
editovatObrázky, zvuky či videa k tématu Obléhání Sagunta na Wikimedia Commons