גטו לודז' – הבדלי גרסאות
←הקמת הגטו: הוספת מקור, עדכון |
|||
(21 גרסאות ביניים של 14 משתמשים אינן מוצגות) | |||
שורה 26: | שורה 26: | ||
}} |
}} |
||
[[קובץ:Ghetto entrance.JPG|שמאל|ממוזער|270px|הכניסה לגטו לודז']] |
[[קובץ:Ghetto entrance.JPG|שמאל|ממוזער|270px|הכניסה לגטו לודז']] |
||
'''גטו לודז'''' היה אחד מן ה[[גטו|גטאות]] הגדולים ב[[היסטוריה של פולין: מלחמת העולם השנייה|פולין הכבושה]]. הוא נכלל בשטח שסופח ל[[גרמניה הנאצית|גרמניה]] והיה קרוב ל[[מחנה ההשמדה חלמנו]]. זה היה הגטו השני שהוקם, לאחר גטו [[גטו פיוטרקוב טריבונלסקי|פיוטרקוב]], והאחרון שחוסל ב-[[1944]]. |
'''גטו לודז'''' היה אחד מן ה[[גטו|גטאות]] הגדולים ב[[היסטוריה של פולין: מלחמת העולם השנייה|פולין הכבושה]]. הוא נכלל בשטח שסופח ל[[גרמניה הנאצית|גרמניה]] והיה קרוב ל[[מחנה ההשמדה חלמנו]]. זה היה הגטו השני שהוקם, לאחר גטו [[גטו פיוטרקוב טריבונלסקי|פיוטרקוב]], והאחרון שחוסל ב-[[1944]]. הגרמנים קראו לו בשם '''גטו''' '''ליצמנשטט''' (Litzmannstadt) לאחר ששינו את שם העיר לודז' וקראו לה ע"ש גנרל גרמני ממלחמת העולם הראשונה. |
||
שטח ה[[גטו]] היה רק ארבעה קמ"ר, מתוכם רק 2.5 קמ"ר בנויים. בשטח זה נדחסו למעלה מ-165,000 תושביה ה[[יהודים]] של [[לודז']] וסביבתה. אליהם צורפו עוד כ-40,000 יהודים שגורשו מ[[גרמניה]], [[אוסטריה]] ואזורים אחרים וכן כ-7,000 [[צוענים]]. |
שטח ה[[גטו]] היה רק ארבעה קמ"ר, מתוכם רק 2.5 קמ"ר בנויים. בשטח זה נדחסו למעלה מ-165,000 תושביה ה[[יהודים]] של [[לודז']] וסביבתה. אליהם צורפו עוד כ-40,000 יהודים שגורשו מ[[גרמניה]], [[אוסטריה]] ואזורים אחרים וכן כ-7,000 [[צוענים]]. |
||
שורה 34: | שורה 34: | ||
== הקמת הגטו == |
== הקמת הגטו == |
||
[[קובץ:Bundesarchiv Bild 101III-Schilf-002-30, Polen, Ghetto Litzmannstadt, Bewohner.jpg|שמאל|ממוזער|270px|ילדים בגטו]] |
[[קובץ:Bundesarchiv Bild 101III-Schilf-002-30, Polen, Ghetto Litzmannstadt, Bewohner.jpg|שמאל|ממוזער|270px|ילדים בגטו]] |
||
[[קובץ:Hofmann-Birkin Łódź Ghetto Death Cart-IWM-1.jpg|ממוזער|270px|"עגלת המוות"; ציור של [[אדית הופמן-בירקין]] מזכרונותיה בגטו לודז' (אוסף [[מוזיאון המלחמה האימפריאלי]] ב[[לונדון]])]] |
|||
כשהכוחות הגרמניים כבשו את [[לודז']] בספטמבר [[1939]], הייתה בעיר אוכלוסייה של 672,000 בני אדם, יותר משליש מהם (כ-233,000) היו יהודים. [[הרייך השלישי|הרייך]] סיפח את לודז' ישירות ל[[ורתגאו]] (חלק משטחי פולין שסופח בשנת 1939) ושינה את שם העיר ל''' |
כשהכוחות הגרמניים כבשו את [[לודז']] בספטמבר [[1939]], הייתה בעיר אוכלוסייה של 672,000 בני אדם, יותר משליש מהם (כ-233,000) היו יהודים. [[הרייך השלישי|הרייך]] סיפח את לודז' ישירות ל[[ורתגאו]] (חלק משטחי פולין שסופח בשנת 1939) ושינה את שם העיר ל'''ליצמנשטט'''. מטרתם הייתה לגרש את האוכלוסייה היהודית לשטחי ה[[גנרלגוברנמן]] שלא סופחו לרייך ולהקטין את האוכלוסייה ה[[פולנים|פולנית]] באופן משמעותי ולהופכה לכוח עבודה זול לגרמנים. צו מיום 10 בדצמבר 1939, פקד על הקמת נקודת איסוף זמנית ליהודים מקומיים על מנת להקל את תהליך הגירוש. עד [[1 באוקטובר]] [[1940]] הגירוש כבר הושלם, והעיר הייתה אמורה להיות "נקייה מיהודים" (Judenrein). |
||
הקמתו של הגטו נקשרה לסדרה של צעדים נגד היהודים, שבמסגרתם הם נושלו מעסקיהם ורכושם |
הקמתו של הגטו נקשרה לסדרה של צעדים נגד היהודים<ref>{{קישור כללי|כתובת=https://www.israelhayom.co.il/news/local/article/13941170|כותרת="קינאתי במתים שלא צריכים לסבול כמונו": מינה בויאר נזכרת בגיהנום של אושוויץ {{!}} ישראל היום|אתר=www.israelhayom.co.il|תאריך_וידוא=2023-04-17}}</ref>, שבמסגרתם הם נושלו מעסקיהם ורכושם ונדרשו ללבוש [[טלאי צהוב]]. מאז פלישתה של גרמניה לפולין, יהודים רבים, בעיקר המנהיגות האינטלקטואלית והפוליטית, נמלטה לאזור הממשלתי או מזרחה ל[[המערכה בפולין|פולין הכבושה]] באזור ה[[ברית המועצות|סובייטי]]. ב-10 בדצמבר 1939 פרסם ראש מחוז קאליש (Regierungprasident) אובלהור (Ubelhor) מזכר סודי המורה על הקמה של גטו בעיר לודז'. |
||
ב-24 בינואר 1940, טרם ההודעה הרשמית על הקמת הגטו, השלטונות החלו להעביר מספר מצומצם של יהודים לשטח הגטו שעתיד לקום. באותו היום, הגיע טלגרם למשרדי הקהילה היהודית מתחנת משטרה מספר 5 שהייתה ממקומת בצפון העיר בשכונת באוטי, ובה נכתב כי רומקובסקי מזומן לשיחה דחופה. כיוון שהיה באותו הזמן בשיחה עם ראש העיר, שלח את שני מקורביו, הנריק נפתלין, תובע צעיר, ודורה פוקס, מזכירתו שדברה גרמנית. בתחנת המשטרה, הקצין האחראי, וורנקה (Warnke) הודיע להם שבתגובה להתחשבות בבריאות הציבור, ראש המשטרה הוציא פקודה להתחיל להעביר יהודים לעבר שכונת בלוטי, אותה כינו הגרמנים באותה עת Seuchengebiet, או [[הסגר (בריאות)|אזור הסגר]], היא שכונת בלוטי, שבה התגוררו יהודים רבים. לשניים נאמר כי ההעברה תעשה באמצעות כוחות משטרה לתחנות משטרה מספר 5 ו-6 ומשם יבוצע יישוב של היהודים באזור ההסגר, קרי שכונת בלוטי. במהלך השיחה הופיע רומקובסקי. לאחר שעודכן בחדשות הודיע לגרמנים כי צוותו יסייע בכל הנדרש בתהליך ההעברה והורה לנפתלין להישאר במקום על מנת לסכם את הפרטים של תהליך ההעברה. השעה הייתה 15:00 בצהריים והקצין הגרמני ורנקה הודיע כי אוטוטו יחלו להגיע יהודים ראשונים לנקודות המדוברות. נפתלין קיבל מהקצין סקירה של השטח המדובר ומספר אישורי כניסה עבור נציגים מהקהילה היהודית שהיו אמורים לסייע בתהליך ההעברה. באותו זמן רומקובסקי קיבל אישור לתאם את העברת משרדי הקהילה מרחוב פומורסקה 18.<ref>Horwitz, Gordon J. Ghettostadt: Lodz and the Making of a Nazi City</ref> |
ב-24 בינואר 1940, טרם ההודעה הרשמית על הקמת הגטו, השלטונות החלו להעביר מספר מצומצם של יהודים לשטח הגטו שעתיד לקום. באותו היום, הגיע טלגרם למשרדי הקהילה היהודית מתחנת משטרה מספר 5 שהייתה ממקומת בצפון העיר בשכונת באוטי, ובה נכתב כי רומקובסקי מזומן לשיחה דחופה. כיוון שהיה באותו הזמן בשיחה עם ראש העיר, שלח את שני מקורביו, הנריק נפתלין, תובע צעיר, ודורה פוקס, מזכירתו שדברה גרמנית. בתחנת המשטרה, הקצין האחראי, וורנקה (Warnke) הודיע להם שבתגובה להתחשבות בבריאות הציבור, ראש המשטרה הוציא פקודה להתחיל להעביר יהודים לעבר שכונת בלוטי, אותה כינו הגרמנים באותה עת Seuchengebiet, או [[הסגר (בריאות)|אזור הסגר]], היא שכונת בלוטי, שבה התגוררו יהודים רבים. לשניים נאמר כי ההעברה תעשה באמצעות כוחות משטרה לתחנות משטרה מספר 5 ו-6 ומשם יבוצע יישוב של היהודים באזור ההסגר, קרי שכונת בלוטי. במהלך השיחה הופיע רומקובסקי. לאחר שעודכן בחדשות הודיע לגרמנים כי צוותו יסייע בכל הנדרש בתהליך ההעברה והורה לנפתלין להישאר במקום על מנת לסכם את הפרטים של תהליך ההעברה. השעה הייתה 15:00 בצהריים והקצין הגרמני ורנקה הודיע כי אוטוטו יחלו להגיע יהודים ראשונים לנקודות המדוברות. נפתלין קיבל מהקצין סקירה של השטח המדובר ומספר אישורי כניסה עבור נציגים מהקהילה היהודית שהיו אמורים לסייע בתהליך ההעברה. באותו זמן רומקובסקי קיבל אישור לתאם את העברת משרדי הקהילה מרחוב פומורסקה 18.<ref>Horwitz, Gordon J. Ghettostadt: Lodz and the Making of a Nazi City</ref> |
||
בלילה שבין ה-1 ל-2 במרץ התבצעה אקציה במסגרתה 500 משפחות פולניות ויהודיות פונו, ולפני עלות השחר, משפחות פולניות שחיו בדירות שגבלו עם הגטו נאסרו כאשר חלק יושבו מחדש בחלקים אחרים של העיר בעוד שאחרים נשלחו לגירוש ב-4 במרץ. |
בלילה שבין ה-1 ל-2 במרץ התבצעה אקציה במסגרתה 500 משפחות פולניות ויהודיות פונו, ולפני עלות השחר, משפחות פולניות שחיו בדירות שגבלו עם הגטו נאסרו כאשר חלק יושבו מחדש בחלקים אחרים של העיר בעוד שאחרים נשלחו לגירוש ב-4 במרץ. |
||
ב-[[8 בפברואר]] 1940 הוכרז הגטו באופן רשמי והוחל בגירוש יהודים לתוכו, אם כי עדיין היה [[גטאות בשואה#גיטו פתוח|גיטו פתוח]]. הגטו נחתם וננעל באופן מוחלט ב-1 במאי 1940. |
ב-[[8 בפברואר]] 1940 הוכרז הגטו באופן רשמי והוחל בגירוש יהודים לתוכו, אם כי עדיין היה [[גטאות בשואה#גיטו פתוח|גיטו פתוח]]. הגטו נחתם וננעל באופן מוחלט ב-1 במאי 1940.{{הערה|[https://www.yadvashem.org/yv/he/research/ghettos_encyclopedia/ghetto_details.asp?cid=516 הערך על גטו לודז'] ב{{ה|אנציקלופדיה של הגטאות}}}} |
||
כמעט 25% מהיהודים ברחו מהעיר, ובזמן בו הוקם הגטו האוכלוסייה היהודית מנתה 164,000 איש. במהלך השנים הבאות, יהודים מ[[מרכז אירופה]] וקבוצות מ[[רומניה]] גורשו לגטו. |
כמעט 25% מהיהודים ברחו מהעיר, ובזמן בו הוקם הגטו האוכלוסייה היהודית מנתה 164,000 איש. במהלך השנים הבאות, יהודים מ[[מרכז אירופה]] וקבוצות מ[[רומניה]] גורשו לגטו. |
||
שורה 56: | שורה 57: | ||
גשרים של הגטו Zgierska - Masarska - Podrzeczna. מלכתחילה הוצאו מתחום הגטו רחובות זגיירסקי ולימנובסקיגו. אלה היו עורקי תקשורת חשובים שהובילו לחלק הגרמני של העיר חשמליות ומכוניות רבות עברו שם. הגטו - שנחתך ברחובות אלה - נחלק לשלושה חלקים. בזמנים מסוימים נפתחו שערים מיוחדים, אשר התושבים יכלו לעבור מחלק אחד למשנהו. בקיץ 1940 נבנו שלושה גשרים מעץ שאפשרו לאנשים לעבור ברחובות כל הזמן. אחד היה ממוקם מעל רחוב Zgierska ליד Lutomierska, ליד הכנסייה של ההנחה של הבתולה מריה הקדושה, השני ב-Podrzecznea, השלישי ברחוב Limanowskiego ליד Masarska (במקום שבו רחוב Zachodnia היום). סיפר [[צבי גיל]] על הגשר מעל רחוב זגיירסקה: |
גשרים של הגטו Zgierska - Masarska - Podrzeczna. מלכתחילה הוצאו מתחום הגטו רחובות זגיירסקי ולימנובסקיגו. אלה היו עורקי תקשורת חשובים שהובילו לחלק הגרמני של העיר חשמליות ומכוניות רבות עברו שם. הגטו - שנחתך ברחובות אלה - נחלק לשלושה חלקים. בזמנים מסוימים נפתחו שערים מיוחדים, אשר התושבים יכלו לעבור מחלק אחד למשנהו. בקיץ 1940 נבנו שלושה גשרים מעץ שאפשרו לאנשים לעבור ברחובות כל הזמן. אחד היה ממוקם מעל רחוב Zgierska ליד Lutomierska, ליד הכנסייה של ההנחה של הבתולה מריה הקדושה, השני ב-Podrzecznea, השלישי ברחוב Limanowskiego ליד Masarska (במקום שבו רחוב Zachodnia היום). סיפר [[צבי גיל]] על הגשר מעל רחוב זגיירסקה: |
||
{{ציטוט|תוכן=גשר להולכי רגל [היה] מתוח מעל לרחוב זגיירסקה שבה עברו חשמליות. הרחוב משני צדיו היה חלק מהגטו ואילו הכביש שבו עברו החשמליות היה מחוץ לגטו. כך יכולנו לראות בלב הגטו נתיב שבו עוברים אנשים חופשיים.... מכאן המון גדול משרך צעדיו אל הגשר ומטפס עליו בלאות כדי לעשות את הדרך מעבדות לעבדות, ומכאן, למטה, חולפים ה[[חשמלית|טראמים]] מחיי חופש אל חיי החופש. כה קרוב וכה רחוק.{{הערה|[[צבי גיל]], '''גשר של נייר''' (משרד הבטחון, ההוצאה לאור, 1996, ע' 223-222.}}}} |
{{ציטוט|תוכן="[[גשר להולכי רגל]] [היה] מתוח מעל לרחוב זגיירסקה שבה עברו חשמליות. הרחוב משני צדיו היה חלק מהגטו ואילו הכביש שבו עברו החשמליות היה מחוץ לגטו. כך יכולנו לראות בלב הגטו נתיב שבו עוברים אנשים חופשיים.... מכאן המון גדול משרך צעדיו אל הגשר ומטפס עליו בלאות כדי לעשות את הדרך מעבדות לעבדות, ומכאן, למטה, חולפים ה[[חשמלית|טראמים]] מחיי חופש אל חיי החופש. כה קרוב וכה רחוק."{{הערה|[[צבי גיל]], '''גשר של נייר''' (משרד הבטחון, ההוצאה לאור, 1996, ע' 223-222.}}}} |
||
כנסיית ההנחה של מרים הבתולה הקדושה, Kościelny Square 1 (Kirchplatz). בשנה הראשונה לקיומו של הגטו נסגרה הכנסייה אז החליטו הגרמנים לעשות מחסן של דברים שנגנבו מהיהודים שם. מאביב לסתיו 1942 הובאו בגדים מאנשים שנרצחו במחנה ההשמדה. במסגרת ה[[טרנספורט]]ים שנשלחו למחנה השמדה חלמנו מחלקת מיון עבור נוצות הוקמה בכנסייה. |
כנסיית ההנחה של מרים הבתולה הקדושה, Kościelny Square 1 (Kirchplatz). בשנה הראשונה לקיומו של הגטו נסגרה הכנסייה אז החליטו הגרמנים לעשות מחסן של דברים שנגנבו מהיהודים שם. מאביב לסתיו 1942 הובאו בגדים מאנשים שנרצחו במחנה ההשמדה. במסגרת ה[[טרנספורט]]ים שנשלחו למחנה השמדה חלמנו מחלקת מיון עבור נוצות הוקמה בכנסייה. |
||
שורה 65: | שורה 66: | ||
[[קובץ:Rumkowski testing soup.JPG|שמאל|ממוזער|250px|ראש היודנראט רומקובסקי בסיור בגטו]] |
[[קובץ:Rumkowski testing soup.JPG|שמאל|ממוזער|250px|ראש היודנראט רומקובסקי בסיור בגטו]] |
||
[[קובץ:Bundesarchiv Bild 101I-133-0719-07, Polen, Lodz, Juden in einer Schneiderei.jpg| שמאל|ממוזער|250px|עובדים בחייטות באחד מהרסורטים בגטו]] |
[[קובץ:Bundesarchiv Bild 101I-133-0719-07, Polen, Lodz, Juden in einer Schneiderei.jpg| שמאל|ממוזער|250px|עובדים בחייטות באחד מהרסורטים בגטו]] |
||
בראש ה[[יודנראט]] של הגטו עמד [[חיים מרדכי רומקובסקי]] ([[1877]]-[[1944]]) שנחשב לאחת הדמויות השנויות ביותר במחלוקת בהיסטוריה של [[השואה]]. הוא קיבל סמכויות חסרות תקדים על ידי השלטון הנאצי, שהסמיך אותו "לנקוט בכל האמצעים הדרושים" כדי לשמור על סדר בגטו. |
בראש ה[[יודנראט]] של הגטו עמד [[חיים מרדכי רומקובסקי]] ([[1877]]-[[1944]]) שנחשב לאחת הדמויות השנויות ביותר במחלוקת בהיסטוריה של [[השואה]]. הוא קיבל סמכויות חסרות תקדים על ידי השלטון הנאצי, שהסמיך אותו "לנקוט בכל האמצעים הדרושים" כדי לשמור על סדר בגטו. חבר נוסף היה [[ברוך פרשקר]]. |
||
רומוקובסקי היה משוכנע שיצרנות יהודית תבטיח את הישרדותו של הגטו ("עבודה למען ההצלה"), כל עוד פירות העבודה בגטו יביאו תועלת לגרמניה, הוא האמין שהנאצים יעדיפו לשמור על חיי תושביו. רומקובסקי אימץ סגנון מנהיגות [[אוטוקרט]]ית כדי להפוך את הגטו לקומפלקס תעשייתי עצום של ייצור מוצרים למען גרמניה. |
רומוקובסקי היה משוכנע שיצרנות יהודית תבטיח את הישרדותו של הגטו ("עבודה למען ההצלה"), כל עוד פירות העבודה בגטו יביאו תועלת לגרמניה, הוא האמין שהנאצים יעדיפו לשמור על חיי תושביו. רומקובסקי אימץ סגנון מנהיגות [[אוטוקרט]]ית כדי להפוך את הגטו לקומפלקס תעשייתי עצום של ייצור מוצרים למען גרמניה.{{הערה|[https://www.yadvashem.org/he/holocaust/this-month/february/1941-2.html על העבודה במפעלים בגטו לודז'], באתר יד ושם}} הוא אילץ את האוכלוסייה לעבוד 12 שעות ביום למרות התנאים הקשים מנשוא, כדי לייצר בגדים, מוצרי עץ ומתכת וציוד חשמלי עבור הצבא הגרמני. ב-[[1943]], כ-95 אחוזים מהאוכלוסייה הבוגרת הועסקה ברסורטים (כינוי לבתי המלאכה בגטו), אותם כינה רומקובסקי "מכרה זהב". אולי בגלל התפוקה הגדולה, גטו לודז' הצליח לשרוד זמן רב לאחר שחוסלו כל הגטאות האחרים בפולין הכבושה. ביודנראט של גטו לודז' עבדו צלמים שבין היתר תיעדו את העבודה במפעלים, כדי שאלבומי תצלומים ובהם תיעוד זה ישכנעו את הגרמנים להמשיך לקיים את הגטו. בין צלמים אלה היו [[מנדל גרוסמן]], [[אריה בן-מנחם]] ו[[הנריק רוס]]. |
||
היודנראט נחשב למאורגן יחסית ואף סיפק שירותים קהילתיים יוצאי דופן יחסית לגטאות אחרים, כמו שירותי [[מזון]], |
היודנראט נחשב למאורגן יחסית ואף סיפק שירותים קהילתיים יוצאי דופן יחסית לגטאות אחרים, כמו שירותי [[מזון]],{{הערה|[https://www.yadvashem.org/he/holocaust/this-month/november/1941.html על מאפיה בגטו לודז'], באתר יד ושם}} [[בריאות]], [[חינוך]], [[דואר]], [[תרבות]] ודיור. עם זאת, רומקובסקי גירש באופן שיטתי פעילים פוליטיים פוטנציאליים או כל מי שהייתה לו את היכולת להוביל את ההתנגדות לנאצים, ואילו המקורבים לו נהנו מתנאים טובים יותר מיתר האסירים. |
||
התנאים היו קשים והאוכלוסייה הייתה תלויה לחלוטין בשלטונות הגרמנים. בגטאות אחרים ברחבי פולין, שגשגה "תעשייה" נסתרת שהתבססה על [[הברחה|הברחות]] של מזון ומוצרים בין הגטאות והעולם שבחוץ. בלודז' לעומת זאת, זה היה כמעט בלתי אפשרי עקב ההקפדה החמורה והמיעוט הגרמני שישב בעיר. היהודים היו תלויים לחלוטין בשלטונות הגרמניים וביודנראט בכל הנוגע למזון, תרופות וציוד חיוני אחר. כדי להחמיר את המצב עוד יותר, ה[[מטבע]] החוקי היחיד היה מטבע שנוצר במיוחד בגטו. כדי להתמודד עם ה[[רעב]], היהודים סחרו ברכושם ובכסף שנותר להם על מנת לקנות שטר זה, ובכך נושלו מרכושם הפרטי. צריכת קלוריות טיפוסית ממוצעת נעה בין 700 ל-900 קלוריות ביום. הרעב השתולל ונפוצו מחלות כמו [[שחפת]]. דבר זה |
התנאים היו קשים והאוכלוסייה הייתה תלויה לחלוטין בשלטונות הגרמנים. בגטאות אחרים ברחבי פולין, שגשגה "תעשייה" נסתרת שהתבססה על [[הברחה|הברחות]] של מזון ומוצרים בין הגטאות והעולם שבחוץ. בלודז' לעומת זאת, זה היה כמעט בלתי אפשרי עקב ההקפדה החמורה והמיעוט הגרמני שישב בעיר. היהודים היו תלויים לחלוטין בשלטונות הגרמניים וביודנראט בכל הנוגע למזון, תרופות וציוד חיוני אחר. כדי להחמיר את המצב עוד יותר, ה[[מטבע]] החוקי היחיד היה מטבע שנוצר במיוחד בגטו. כדי להתמודד עם ה[[רעב]], היהודים סחרו ברכושם ובכסף שנותר להם על מנת לקנות שטר זה, ובכך נושלו מרכושם הפרטי. צריכת קלוריות טיפוסית ממוצעת נעה בין 700 ל-900 קלוריות ביום. הרעב השתולל ונפוצו מחלות כמו [[שחפת]]. דבר זה גרם לאי שביעות רצון מרומקובסקי והוביל לשורה של [[שביתה|שביתות]] במפעלים. ברוב המקרים, רומקובסקי הסתמך על המשטרה היהודית כדי לדכא את העובדים הממורמרים, ושוטרים יהודים אף הוצבו ברסורטים כדי להשגיח על העבודה. במקרה אחד של שביתה אף עורבה המשטרה הגרמנית. עם הזמן, תפסה העבודה חלק יותר ויותר מרכזי בחיי היהודים. הרסורטים תפסו את מקומם של בתי התרבות, בתי הספר ובתי החולים. הזקנים והילדים שנשארו בגטו נאלצו בסוף לעבוד גם הם. לעיתים נערכו הוצאות להורג בכיכר פיאסטובסקי על מנת להרתיע כאלה שחשבו למרוד. |
||
[[קובץ:בית הקברות היהודי בלודז', נפטרי הגטו (1).jpg|ממוזער|שמאל|אזור הקבורה של כ-43,500 מנספי הגטו בשנים [[1944]]-[[1940]], בבית הקברות היהודי בלודז'. מתחילה עוד צוינו שמות הנספים, אולם בהמשך, עם עליית התמותה, נותרו פרטי הנקברים בניירות. לאחרונה, במסגרת [[קורס מפקדי פלוגות ומפקדי גדודים|קורס המג"דים]] של [[צה"ל]] צוינו מעט מהקברים]] |
[[קובץ:בית הקברות היהודי בלודז', נפטרי הגטו (1).jpg|ממוזער|שמאל|אזור הקבורה של כ-43,500 מנספי הגטו בשנים [[1944]]-[[1940]], בבית הקברות היהודי בלודז'. מתחילה עוד צוינו שמות הנספים, אולם בהמשך, עם עליית התמותה, נותרו פרטי הנקברים בניירות. לאחרונה, במסגרת [[קורס מפקדי פלוגות ומפקדי גדודים|קורס המג"דים]] של [[צה"ל]] צוינו מעט מהקברים]] |
||
שורה 77: | שורה 78: | ||
בגטו לודז' הוקמה [[בתי ספר|מערכת חינוך]] מהמאורגנות בתולדות הגטאות. לפי הפקודה הגרמנית עברו לתוך הגטו כל בתי הספר העבריים בלודז', שבהם למדו 90% מהתלמידים היהודיים. בשנת הלימודים הראשונה למדו בבתי הספר בגטו כ-11,000 תלמידים, אך עם הזמן חלה ירידה משמעותית, ועד מאי [[1940]] למדו רק כ-7,300 תלמידים. מערכת החינוך כללה [[בית יתומים]], בית ספר מקצועי, שני בתי ספר תיכוניים, בית ספר דתי, מחנות יום ובתי ספר יסודיים. תחילה היה ניסיון לקיים את מערכת החינוך כפי שהייתה לפני המלחמה, אך מהר מאוד הפכה הזנת הילדים אחד מיעדיה העיקריים. כבר בתחילת [[1941]] נסגרו חלק מבתי הספר בגלל המחסור במבנים בגטו, ואחרי חופשת הקיץ נסגרו כל בתי הספר. תוכניות חינוך נוספות קוימו בגטו, ביניהן תוכניות שניסו לשלב עבודה עם שיעורים. |
בגטו לודז' הוקמה [[בתי ספר|מערכת חינוך]] מהמאורגנות בתולדות הגטאות. לפי הפקודה הגרמנית עברו לתוך הגטו כל בתי הספר העבריים בלודז', שבהם למדו 90% מהתלמידים היהודיים. בשנת הלימודים הראשונה למדו בבתי הספר בגטו כ-11,000 תלמידים, אך עם הזמן חלה ירידה משמעותית, ועד מאי [[1940]] למדו רק כ-7,300 תלמידים. מערכת החינוך כללה [[בית יתומים]], בית ספר מקצועי, שני בתי ספר תיכוניים, בית ספר דתי, מחנות יום ובתי ספר יסודיים. תחילה היה ניסיון לקיים את מערכת החינוך כפי שהייתה לפני המלחמה, אך מהר מאוד הפכה הזנת הילדים אחד מיעדיה העיקריים. כבר בתחילת [[1941]] נסגרו חלק מבתי הספר בגלל המחסור במבנים בגטו, ואחרי חופשת הקיץ נסגרו כל בתי הספר. תוכניות חינוך נוספות קוימו בגטו, ביניהן תוכניות שניסו לשלב עבודה עם שיעורים. |
||
צעירי הגטו הקימו מספר מסגרות חינוכיות ותרבותיות, בהן "[[חזית דור בני מדבר]]", <ref>{{קישור כללי|כתובת=https://www.yadvashem.org/odot_pdf/Microsoft%20Word%20-%201262.pdf|הכותב=יד ושם|כותרת=חזית דור בני מדבר|אתר=יד ושם|תאריך=מקור: 1995}}</ref> שעסקה בחינוך צעירים ואף חגגה חגים בגטו. <ref>{{קישור כללי|כתובת=https://www.yadvashem.org/yv/he/exhibitions/rosh_hashana/jacobson.asp|הכותב=יד ושם|כותרת=אהרון יעקבסון וחבריו ל"חזית דור בני-מדבר" בגטו לודז'|אתר=יד ושם|תאריך=2023}}</ref> |
|||
==הגירושים== |
==הגירושים== |
||
[[קובץ:Children headed for deportation.JPG|שמאל|ממוזער|270px|גירוש ילדים יהודים מגטו לודז' ב-1942]] |
[[קובץ:Children headed for deportation.JPG|שמאל|ממוזער|270px|גירוש ילדים יהודים מגטו לודז' ב-1942]] |
||
הצפיפות בגטו הוחרפה כש-40,000 אנשים מהסביבה, כמו גם מ[[גרמניה]], [[לוקסמבורג]], ומ[[הפרוטקטורט של בוהמיה ומוראביה|צ'כיה הכבושה]] (בעיקר מ[[טרזיינשטט]]), יושבו מחדש בגטו לודז'. ב-[[20 בדצמבר]] [[1941]] הודיע רומקובסקי כי 20,000 יהודים יגורשו מהגטו, והם ייבחרו על ידי היודנראט מבין הפושעים, האנשים שסירבו לעבוד ועוד. ועדת פינוי הוקמה כדי לסייע בבחירת הקבוצה הראשונה של המגורשים. בחודשים הראשונים של 1942 נשלחו המגורשים אל מותם במחנה ההשמדה [[חלמנו]]. |
הצפיפות בגטו הוחרפה כש-40,000 אנשים מהסביבה, כמו גם מ[[גרמניה]], [[לוקסמבורג]], ומ[[הפרוטקטורט של בוהמיה ומוראביה|צ'כיה הכבושה]] (בעיקר מ[[טרזיינשטט]]), יושבו מחדש בגטו לודז'. ב-[[20 בדצמבר]] [[1941]] הודיע רומקובסקי כי 20,000 יהודים יגורשו מהגטו, והם ייבחרו על ידי היודנראט מבין הפושעים, האנשים שסירבו לעבוד ועוד. ועדת פינוי הוקמה כדי לסייע בבחירת הקבוצה הראשונה של המגורשים. בחודשים הראשונים של 1942 נשלחו המגורשים אל מותם במחנה ההשמדה [[חלמנו]].{{הערה|[https://www.yadvashem.org/he/holocaust/this-month/february/1942-2.html על הגירושים הראשונים מגטו לודז' לחלמנו], באתר יד ושם}} ב-[[15 במאי]] [[1942]] עוד כ-55,000 אנשים גורשו מלודז'. |
||
עד ספטמבר 1942, רומקובסקי ויהודי לודז' למדו שגירוש פירושו מוות, בעיקר כשראו שמטענם של המגורשים הוחזר לגטו לעיבוד מחדש. הם היו עדים לפשיטה הגרמנית על בית החולים לילדים, שבה כל החולים נלכדו, הוכנסו למשאיות ולא נראו שוב. אנשים החלו לחשוד בגורלם של חבריהם שגורשו. בספטמבר, פקודה גרמנית חדשה דרשה כי 20,000 ילדים יהודים יימסרו לגירוש. |
עד ספטמבר 1942, רומקובסקי ויהודי לודז' למדו שגירוש פירושו מוות, בעיקר כשראו שמטענם של המגורשים הוחזר לגטו לעיבוד מחדש. הם היו עדים לפשיטה הגרמנית על בית החולים לילדים, שבה כל החולים נלכדו, הוכנסו למשאיות ולא נראו שוב. אנשים החלו לחשוד בגורלם של חבריהם שגורשו. בספטמבר, פקודה גרמנית חדשה דרשה כי 20,000 ילדים יהודים יימסרו לגירוש.{{הערה|[https://www.yadvashem.org/he/holocaust/this-month/september/1942.html הגירוש מגטו לודז' בספטמבר 1942] באתר יד ושם}} גירוש זה כונה [[ה"שפרה" בגטו לודז'|ה"שפרה"]]. התעוררה מהומה בגטו על מי צריך לוותר. לאחר ששקל את האפשרויות, רומקובסקי היה משוכנע יותר מתמיד, כי הסיכוי להישרדות יהודית תהיה רק בעבודה פרודוקטיבית לרייך. הוא פנה להורי ה[[ילד]]ים בגטו בזו הלשון: |
||
{{ציטוט|תוכן=מכה חמורה פגעה בגטו. הם מבקשים מאתנו לוותר על הטובים ביותר שיש לנו - הילדים והקשישים. הייתי ראוי שיהיה לי ילד משלי, אז נתתי את השנים הכי טובות בחיים שלי לילדים. אני כבר חייתי ונשמתי עם ילדים, אך אף פעם לא תיארתי לעצמי שאאלץ לספק את הקורבן הזה למזבח בידיים שלי. בגילי המבוגר, אני חייב להושיט את ידי ולהתחנן: אחים ואחיות! מסרו לי אותם! אבות ואמהות: תנו לי את ילדיכם! |מרכאות=כן}} |
{{ציטוט|תוכן=מכה חמורה פגעה בגטו. הם מבקשים מאתנו לוותר על הטובים ביותר שיש לנו - הילדים והקשישים. הייתי ראוי שיהיה לי ילד משלי, אז נתתי את השנים הכי טובות בחיים שלי לילדים. אני כבר חייתי ונשמתי עם ילדים, אך אף פעם לא תיארתי לעצמי שאאלץ לספק את הקורבן הזה למזבח בידיים שלי. בגילי המבוגר, אני חייב להושיט את ידי ולהתחנן: אחים ואחיות! מסרו לי אותם! אבות ואמהות: תנו לי את ילדיכם! |מרכאות=כן}} |
||
שורה 94: | שורה 97: | ||
[[קובץ:בית הקברות היהודי בלודז', הבורות שנחפרו עבור אחרוני יהודי הגטו (3).jpg|ממוזער|שמאל|הבורות בבית הקברות היהודי בלודז' שנחפרו עבור אחרוני יהודי הגטו]] |
[[קובץ:בית הקברות היהודי בלודז', הבורות שנחפרו עבור אחרוני יהודי הגטו (3).jpg|ממוזער|שמאל|הבורות בבית הקברות היהודי בלודז' שנחפרו עבור אחרוני יהודי הגטו]] |
||
בקיץ של שנת 1944, הגרמנים החליטו להתחיל בחיסול הדרגתי של האוכלוסייה שנותרה. מ-[[23 ביוני]] ועד [[15 ביולי]], כ-7,000 יהודים גורשו למחנה ההשמדה [[חלמנו]], שם נרצחו. ב-15 ביולי 1944 נעצרו המשלוחים לשבועיים כשמחנה חלמנו פורק בשל הקרבה של הכוחות הסובייטיים. כשהחזית התקרבה, פקידים גרמנים החליטו להעביר את היהודים שנותרו, כולל רומקובסקי, ל[[אושוויץ]], וחיסולו של הגטו החל במהירות. ב-2 באוגוסט 1944 יצאה הרכבת הראשונה לאושוויץ מ[[תחנת הרכבת ראדוגושץ' בלודז'|תחנת הרכבת רדגסט]] ועליה גם [[רחל ביהם]], חברת מחתרת שהתנדבה לצאת במשלוח על מנת להודיע לאן נוסעות הרכבות. ב-[[28 באוגוסט]] 1944, נרצחו באושוויץ אלפים מתושבי המחנה, כולל רומקובסקי ומשפחתו. |
בקיץ של שנת 1944, הגרמנים החליטו להתחיל בחיסול הדרגתי של האוכלוסייה שנותרה. מ-[[23 ביוני]] ועד [[15 ביולי]], כ-7,000 יהודים גורשו למחנה ההשמדה [[חלמנו]], שם נרצחו. ב-15 ביולי 1944 נעצרו המשלוחים לשבועיים כשמחנה חלמנו פורק בשל הקרבה של הכוחות הסובייטיים. כשהחזית התקרבה, פקידים גרמנים החליטו להעביר את היהודים שנותרו, כולל רומקובסקי, ל[[אושוויץ]], וחיסולו של הגטו החל במהירות. ב-2 באוגוסט 1944 יצאה הרכבת הראשונה לאושוויץ מ[[תחנת הרכבת ראדוגושץ' בלודז'|תחנת הרכבת רדגסט]] ועליה גם [[רחל ביהם]], חברת מחתרת שהתנדבה לצאת במשלוח על מנת להודיע לאן נוסעות הרכבות. ב-[[28 באוגוסט]] 1944, נרצחו באושוויץ אלפים מתושבי המחנה, כולל רומקובסקי ומשפחתו.{{הערה|[https://www.yadvashem.org/he/holocaust/this-month/august/1944.html על אקציות החיסול של גטו לודז' באוגוסט 1944], באתר יד ושם}}{{הערה|[https://www.yadvashem.org/he/holocaust/this-month/august/1944-3.html על גירוש יהודי גטו לודז' להשמדה, אוגוסט 1944], באתר יד ושם}} כמה מאות אנשים נותרו בגטו לנקות ולאסוף את הציוד הנותר. עם התקרבות הכוחות הרוסיים ללודז', הורו הגרמנים ליהודים הנותרים לחפור שמונה בורות בקצה בית הקברות היהודי על מנת לרוצחם, אך הגרמנים חזרו בהם מהחלטתם להוציא להורג את היהודים וכלאו אותם במרתפי המשטרה. רק 877 יהודים שרדו ביום בו לודז' שוחררה בידי [[הצבא הסובייטי]] ב-[[19 בינואר]] 1945, כולל 12 ילדים. בסך הכל, רק כ-10,000 מתוך כ-204,000 היהודים שעברו בגטו לודז' שרדו את המלחמה. |
||
==התנגדות לא חמושה בגטו== |
==התנגדות לא חמושה בגטו== |
||
מצבו המיוחד של גטו לודז' מנע [[התנגדות יהודית בשואה|התנגדות ומרד]] חמוש בנאצים, כמו שנודעו בגטאות [[גטו ורשה|ורשה]], [[גטו וילנה|וילנה]] ו[[גטו ביאליסטוק|ביאליסטוק]]. שלטונו החזק של רומקובסקי שמנע בכוח כל סוג של התנגדות, הניסיונות הכושלים להבריח מזון ואנשים לגטו בסביבה עוינת ובעיקר האמונה כי הפרודוקטיביות תבטיח הצלה (גם אם חלקית) הוציאו מכלל אפשרות מרד מזוין. אף על פי שצורה כלשהי של התנגדות חמושה נדונה בימים האחרונים של הגטו, היא לא יצאה אל הפועל מסיבות אלה. |
מצבו המיוחד של גטו לודז' מנע [[התנגדות יהודית בשואה|התנגדות ומרד]] חמוש בנאצים, כמו שנודעו בגטאות [[גטו ורשה|ורשה]], [[גטו וילנה|וילנה]] ו[[גטו ביאליסטוק|ביאליסטוק]]. שלטונו החזק של רומקובסקי שמנע בכוח כל סוג של התנגדות, הניסיונות הכושלים להבריח מזון ואנשים לגטו בסביבה עוינת ובעיקר האמונה כי הפרודוקטיביות תבטיח הצלה (גם אם חלקית) הוציאו מכלל אפשרות מרד מזוין. אף על פי שצורה כלשהי של התנגדות חמושה נדונה בימים האחרונים של הגטו, היא לא יצאה אל הפועל מסיבות אלה. |
||
ההתנגדות בגטו |
ההתנגדות בגטו באה לידי ביטוי בחיים ה[[תרבות]]יים והדתיים העשירים ששמרו היהודים בגטו לאורך כל השנים הראשונות. למשל בתי הספר ומעונות היום שהמשיכו לפעול למרות התנאים הקשים. כאשר מבני בתי הספר הוסבו למגורים לאסירים נוספים שהגיעו הוקמו חלופות, במיוחד לילדים צעירים שאמהותיהם נאלצו לעבוד. לאחר שבתי הספר נסגרו בשנת 1941 כי נבנו בהם עוד רסורטים, רבים המשיכו לשמור על מעונות יום בלתי חוקיים לילדים שאמהותיהם עבדו. ארגונים פוליטיים המשיכו לפעול בגטו, ואף קיימו שביתות כשמנות המזון קוצצו. באחד המקרים, השביתה הייתה כל כך אלימה עד שהמשטרה הגרמנית נקראה כדי לדכא אותה. בנוסף היו שביתות נגד רומקבסקי שהובילו הצעירים שהתנגדו לכך שרומקובסקי מסייע לוורמאכט. נתלו כרזות שקראו לצאת נגדו, לא לשתף פעולה. חלק מהעובדים אימצו את הסיסמה "לעבוד לאט", לעכב את עבודתם בשביל ה[[וורמאכט]]. המאבק היה קשה וכל אימת שנתגלו פעילים הם שולחו החוצה מהגטו במשלוחים שהובילו למוות. למרות זאת המאבק נמשך. בנוסף היו מעשי חבלה רבים ברסורטים. עובדים חיבלו בתוצרת שיצרו כדי לפגוע בצבא הגרמני שקיבל את עיקר הציוד. כל חבלה כזו הייתה כרוכה בסיכון חיים ובעונשים כבדים לאותו אדם ולמשפחתו. |
||
במקביל, שמרו האסירים על חיי תרבות עשירים שכללו הצגות, קונצרטים ועוד, בין היתר על ידי פעילות תנועות הנוער ברובע [[מרישין (לודז')|מרישין]] בגטו. על מנת לתעד את חיי היום יום בגטו לדורות הבאים ארגן היודנראט [[ארכיון]] בו צילמו באופן בלתי חוקי תמונות של מעשי הזוועה היומיומיים. אחד מהצלמים, [[הנריק רוס]], הצליח לקבור את התשלילים ולמצוא אותם אחרי השחרור.{{הערה|[https://www.yadvashem.org/he/holocaust/this-month/march/1945.html על מציאת התשלילים על ידי רוס לאחר המלחמה], באתר יד ושם}} בזכות הארכיון, המציאות של הגטו נרשמה ונשמרה. אנשי הארכיון החלו גם ביצירת אנציקלופדיה של הגטו ולקסיקון של הסלנג המקומי לתיאור חיי היומיום. האוכלוסייה היהודית שמרה בחשאי גם על כמה [[מקלט רדיו|מכשירי רדיו]] בלתי חוקיים, כדי שיוכלו להתעדכן בנעשה בעולם שבחוץ. |
|||
התנגדות הגנתית בגטו כללה מניעת המשלוחים הסופיים ועזרה לאחרים להינצל. כ-800 יהודים הצליחו לשרוד את חיסולו הסופי של הגטו עד שהסובייטים שחררו את העיר. עוד לפני הגירוש הסופי, חברי [[תנועות נוער יהודיות בשואה|תנועות הנוער]] חילקו מנות אוכל עם חברים שסירבו להתייצב לגירוש ואפשרו להם לשרוד, לאחר שהם כבר לא היו רשומים לעבודה ולא היו זכאים להקצבת מזון. |
התנגדות הגנתית בגטו כללה מניעת המשלוחים הסופיים ועזרה לאחרים להינצל. כ-800 יהודים הצליחו לשרוד את חיסולו הסופי של הגטו עד שהסובייטים שחררו את העיר. עוד לפני הגירוש הסופי, חברי [[תנועות נוער יהודיות בשואה|תנועות הנוער]] חילקו מנות אוכל עם חברים שסירבו להתייצב לגירוש ואפשרו להם לשרוד, לאחר שהם כבר לא היו רשומים לעבודה ולא היו זכאים להקצבת מזון. |
||
אף על פי שהעבודה הייתה חיונית להישרדותו של הגטו, החבלה הייתה גם צורה של התנגדות. בשנים מאוחרות יותר, חלק מהעובדים אימצו את הסיסמה "לעבוד לאט", לעכב את עבודתם בשביל ה[[וורמאכט]]. |
|||
היה מקרה בודד כאשר בונקר עם יהודים שהסתתרו התגלה, אחד האנשים תקף את [[הנס ביבוב]], הממונה הישיר של רומקובסקי בממשל הנאצי. |
היה מקרה בודד כאשר בונקר עם יהודים שהסתתרו התגלה, אחד האנשים תקף את [[הנס ביבוב]], הממונה הישיר של רומקובסקי בממשל הנאצי. |
||
שורה 112: | שורה 115: | ||
====מקורות==== |
====מקורות==== |
||
* מיכל אונגר (עורכת), '''13 מַחבָּרוֹת: יומנו של יעקב פוזננסקי מגטו לודז', 1945-1941''', (תרגום מפולנית: שושנה רונן ומיכאל סובלמן), ירושלים: הוצאת יד ושם, תש"ע 2010. |
* מיכל אונגר (עורכת), '''13 מַחבָּרוֹת: יומנו של [[יעקב פוזננסקי]] מגטו לודז', 1945-1941''', (תרגום מפולנית: שושנה רונן ומיכאל סובלמן), ירושלים: הוצאת יד ושם, תש"ע 2010. |
||
* [[אריה בן-מנחם]] ויוסף רב (עורכים), '''[[כרוניקה של גטו לודז']]''', ירושלים: יד ושם, [[1989]]. |
* [[אריה בן-מנחם]] ויוסף רב (עורכים), '''[[כרוניקה של גטו לודז']]''', ירושלים: יד ושם, [[1989]]. |
||
* [[שרה זלוור אורבך]], '''מבעד לחלון ביתי - גטו לודז'''', ירושלים: יד ושם, [[1964]]. |
* [[שרה זלוור אורבך]], '''מבעד לחלון ביתי - גטו לודז'''', ירושלים: יד ושם, [[1964]]. |
||
שורה 121: | שורה 124: | ||
* [https://web.archive.org/web/20181030183527/https://www.centrumdialogu.com/litzmannstadt-ghetto/188-miejsca-pamieci-litzmannstadt-getta Miejsca pamięci Litzmannstadt Getta] |
* [https://web.archive.org/web/20181030183527/https://www.centrumdialogu.com/litzmannstadt-ghetto/188-miejsca-pamieci-litzmannstadt-getta Miejsca pamięci Litzmannstadt Getta] |
||
* [[דוד שרקוביאק]], Dziennik. Pięć zeszytów z łódzkiego getta. Red. i uaktualnione wprowadzenie: Alan Adelson. Opracowanie i dodatkowe przypisy Kamil Turowski; przedmowa (tłumaczenie z wydania amerykańskiego) Lawrance L. Langer; wyd. Marginesy, Warszawa 2015. |
* [[דוד שרקוביאק]], Dziennik. Pięć zeszytów z łódzkiego getta. Red. i uaktualnione wprowadzenie: Alan Adelson. Opracowanie i dodatkowe przypisy Kamil Turowski; przedmowa (tłumaczenie z wydania amerykańskiego) Lawrance L. Langer; wyd. Marginesy, Warszawa 2015. |
||
====יומנים==== |
|||
ד"ר אדוארד רייכר, 'לאורו הבוהק של היום', [[מטר - הוצאה לאור|מטר-הוצאה לאור]], 2022{{הערה|1={{ישראל היום|הילה טימור אשור|מבלי להחסיר אף פרט|culture/books/article/13628054|26 בינואר 2023}}}}. |
|||
==קישורים חיצוניים== |
==קישורים חיצוניים== |
||
שורה 134: | שורה 140: | ||
* [https://www.yadvashem.org/he/holocaust/this-month/february/1941-5.html על הצילום הגרמני בגטו לודז'], באתר יד ושם |
* [https://www.yadvashem.org/he/holocaust/this-month/february/1941-5.html על הצילום הגרמני בגטו לודז'], באתר יד ושם |
||
* [https://www.yadvashem.org/he/holocaust/this-month/october/1941-2.html על חגי תשרי בגטו לודז'], באתר יד ושם |
* [https://www.yadvashem.org/he/holocaust/this-month/october/1941-2.html על חגי תשרי בגטו לודז'], באתר יד ושם |
||
* [ |
* [https://www.yadvashem.org/yv/he/exhibitions/music/lodz-ghetto.asp שירים מגטו לודז'], בתוך התערוכה [https://www.yadvashem.org/yv/he/exhibitions/music/index.asp "מיתרי הלב: מוזיקה מתקופת השואה"], באתר [[יד ושם]] |
||
* [http://www.yadvashem.org/he/holocaust/about/ghettos/lodz גטו לודז'] בתת-האתר '''פרקים בתולדות השואה''' באתר יד ושם. |
* [http://www.yadvashem.org/he/holocaust/about/ghettos/lodz גטו לודז'] בתת-האתר '''פרקים בתולדות השואה''' באתר יד ושם. |
||
* {{תמונה}} [http://dbs.bh.org.il/he/סצנת-פינה-בגטו-לודז-פולין/תמונה פינוי בגטו לודז'], 1941 - 1942, באתר [[בית התפוצות]] |
* {{תמונה}} [http://dbs.bh.org.il/he/סצנת-פינה-בגטו-לודז-פולין/תמונה פינוי בגטו לודז'], 1941 - 1942, באתר [[בית התפוצות]] |
||
שורה 141: | שורה 147: | ||
* דור סער-מן, [https://www.anumuseum.org.il/he/בלוג-בית-התפוצות/יום-השואה-הבין-לאומי-על-מעמדות-וזוועות/ על מעמדות וזוועות אחרות בגטו לודז'], בלוג באתר [[בית התפוצות]], ינואר 2019 |
* דור סער-מן, [https://www.anumuseum.org.il/he/בלוג-בית-התפוצות/יום-השואה-הבין-לאומי-על-מעמדות-וזוועות/ על מעמדות וזוועות אחרות בגטו לודז'], בלוג באתר [[בית התפוצות]], ינואר 2019 |
||
* [https://shironet.mako.co.il/artist?type=lyrics&lang=1&prfid=395&wrkid=27116 שיר של [[חיים גורי]] על [[רחל ביהם]], פעילה ציונית בגטו] |
* [https://shironet.mako.co.il/artist?type=lyrics&lang=1&prfid=395&wrkid=27116 שיר של [[חיים גורי]] על [[רחל ביהם]], פעילה ציונית בגטו] |
||
* {{תמונה}} {{הארץ|גליה יהב|מנדל גרוסמן, האיש שצילם את כל מה ששלטונות גטו לודז' רצו להסתיר|0000017f-e261-d9aa-afff-fb79b2de0001|16 באפריל 2015}} |
|||
* {{דף שער בספרייה הלאומית|987007397391005171|גיטו ליצמנשטט (לודז', פולין)}} |
|||
* [https://youtu.be/3ILj1hgREtw עדות שואה מצולמת] של שורד גטו לודז', אשר נמנה על קבוצת ה-800 שנותרו לשם פירוק הגטו, יום הזיכרון לשואה ולגבורה תשפ"ג |
|||
<div style="direction: ltr;"> |
<div style="direction: ltr;"> |
||
* United States Holocaust Memorial Museum - [http://www.ushmm.org/research/library/bibliography/index.php?content=lodz_ghetto Library Bibliography: Łódź Ghetto] |
* United States Holocaust Memorial Museum - [http://www.ushmm.org/research/library/bibliography/index.php?content=lodz_ghetto Library Bibliography: Łódź Ghetto] |
גרסה מ־09:56, 14 ביוני 2024
הגשר להולכי הרגל מעל רחוב זגיירסקה שהצטרף לשני חלקי הגטו. הרחוב עצמו לא היה חלק מהגטו. 1940 | |
מידע כללי | |
---|---|
סוג | גטו |
מדינה | ורתגאו |
מחוז |
לודז' |
תאריכים | |
תאריך הקמה | 10 בדצמבר 1939 |
תאריך שחרור | 19 בינואר 1945 |
אוכלוסייה | |
צבא משחרר | הצבא האדום |
מספר אסירים בשיא | 205,000 |
השתייכות האסירים | יהודים מפולין, אוסטריה וגרמניה, צוענים |
נתונים | |
קואורדינטות | 51°48′05″N 19°26′29″E / 51.801389°N 19.441389°E |
| |
גטו לודז' היה אחד מן הגטאות הגדולים בפולין הכבושה. הוא נכלל בשטח שסופח לגרמניה והיה קרוב למחנה ההשמדה חלמנו. זה היה הגטו השני שהוקם, לאחר גטו פיוטרקוב, והאחרון שחוסל ב-1944. הגרמנים קראו לו בשם גטו ליצמנשטט (Litzmannstadt) לאחר ששינו את שם העיר לודז' וקראו לה ע"ש גנרל גרמני ממלחמת העולם הראשונה.
שטח הגטו היה רק ארבעה קמ"ר, מתוכם רק 2.5 קמ"ר בנויים. בשטח זה נדחסו למעלה מ-165,000 תושביה היהודים של לודז' וסביבתה. אליהם צורפו עוד כ-40,000 יהודים שגורשו מגרמניה, אוסטריה ואזורים אחרים וכן כ-7,000 צוענים.
בסך הכל עברו בגטו כ-205,000 איש. 877 נותרו בגטו כשהרוסים שחררו את האזור, וכ-10,000 שרדו את המלחמה במקומות אחרים.
הקמת הגטו
כשהכוחות הגרמניים כבשו את לודז' בספטמבר 1939, הייתה בעיר אוכלוסייה של 672,000 בני אדם, יותר משליש מהם (כ-233,000) היו יהודים. הרייך סיפח את לודז' ישירות לורתגאו (חלק משטחי פולין שסופח בשנת 1939) ושינה את שם העיר לליצמנשטט. מטרתם הייתה לגרש את האוכלוסייה היהודית לשטחי הגנרלגוברנמן שלא סופחו לרייך ולהקטין את האוכלוסייה הפולנית באופן משמעותי ולהופכה לכוח עבודה זול לגרמנים. צו מיום 10 בדצמבר 1939, פקד על הקמת נקודת איסוף זמנית ליהודים מקומיים על מנת להקל את תהליך הגירוש. עד 1 באוקטובר 1940 הגירוש כבר הושלם, והעיר הייתה אמורה להיות "נקייה מיהודים" (Judenrein).
הקמתו של הגטו נקשרה לסדרה של צעדים נגד היהודים[1], שבמסגרתם הם נושלו מעסקיהם ורכושם ונדרשו ללבוש טלאי צהוב. מאז פלישתה של גרמניה לפולין, יהודים רבים, בעיקר המנהיגות האינטלקטואלית והפוליטית, נמלטה לאזור הממשלתי או מזרחה לפולין הכבושה באזור הסובייטי. ב-10 בדצמבר 1939 פרסם ראש מחוז קאליש (Regierungprasident) אובלהור (Ubelhor) מזכר סודי המורה על הקמה של גטו בעיר לודז'. ב-24 בינואר 1940, טרם ההודעה הרשמית על הקמת הגטו, השלטונות החלו להעביר מספר מצומצם של יהודים לשטח הגטו שעתיד לקום. באותו היום, הגיע טלגרם למשרדי הקהילה היהודית מתחנת משטרה מספר 5 שהייתה ממקומת בצפון העיר בשכונת באוטי, ובה נכתב כי רומקובסקי מזומן לשיחה דחופה. כיוון שהיה באותו הזמן בשיחה עם ראש העיר, שלח את שני מקורביו, הנריק נפתלין, תובע צעיר, ודורה פוקס, מזכירתו שדברה גרמנית. בתחנת המשטרה, הקצין האחראי, וורנקה (Warnke) הודיע להם שבתגובה להתחשבות בבריאות הציבור, ראש המשטרה הוציא פקודה להתחיל להעביר יהודים לעבר שכונת בלוטי, אותה כינו הגרמנים באותה עת Seuchengebiet, או אזור הסגר, היא שכונת בלוטי, שבה התגוררו יהודים רבים. לשניים נאמר כי ההעברה תעשה באמצעות כוחות משטרה לתחנות משטרה מספר 5 ו-6 ומשם יבוצע יישוב של היהודים באזור ההסגר, קרי שכונת בלוטי. במהלך השיחה הופיע רומקובסקי. לאחר שעודכן בחדשות הודיע לגרמנים כי צוותו יסייע בכל הנדרש בתהליך ההעברה והורה לנפתלין להישאר במקום על מנת לסכם את הפרטים של תהליך ההעברה. השעה הייתה 15:00 בצהריים והקצין הגרמני ורנקה הודיע כי אוטוטו יחלו להגיע יהודים ראשונים לנקודות המדוברות. נפתלין קיבל מהקצין סקירה של השטח המדובר ומספר אישורי כניסה עבור נציגים מהקהילה היהודית שהיו אמורים לסייע בתהליך ההעברה. באותו זמן רומקובסקי קיבל אישור לתאם את העברת משרדי הקהילה מרחוב פומורסקה 18.[2]
בלילה שבין ה-1 ל-2 במרץ התבצעה אקציה במסגרתה 500 משפחות פולניות ויהודיות פונו, ולפני עלות השחר, משפחות פולניות שחיו בדירות שגבלו עם הגטו נאסרו כאשר חלק יושבו מחדש בחלקים אחרים של העיר בעוד שאחרים נשלחו לגירוש ב-4 במרץ.
ב-8 בפברואר 1940 הוכרז הגטו באופן רשמי והוחל בגירוש יהודים לתוכו, אם כי עדיין היה גיטו פתוח. הגטו נחתם וננעל באופן מוחלט ב-1 במאי 1940.[3]
כמעט 25% מהיהודים ברחו מהעיר, ובזמן בו הוקם הגטו האוכלוסייה היהודית מנתה 164,000 איש. במהלך השנים הבאות, יהודים ממרכז אירופה וקבוצות מרומניה גורשו לגטו.
כדי להבטיח את הנתק בין האוכלוסייה היהודית והלא יהודית של העיר, הנאצים הפעילו יחידות משטרה שיועדו לסיורים היקפיים. כמו כן הוקמה משטרה יהודית בתוך הגטו כדי להבטיח שאף יהודי לא ימלט. בכל יהודי שנתפס מחוץ לגטו מותר היה, על פי חוק, לירות מטווח קצר. ב-10 במאי נכנסו לתוקף צווים האוסרים על כל קשר מסחרי בין יהודים ושאינם יהודים בלודז', שגררו גם עונשים חמורים. הקשר עם האוכלוסייה הפולנית שהתנגדה לכיבוש הנאצי שחיתה מחוץ לגטו נחלש מאוד. בלודז' היה גם מיעוט אתני גרמני של כ-70,000 בני אדם, שרבים מהם היו נאמנים לנאצים.
מבנה הגטו
הגטו הוקם בחלק הצפוני של מרכז העיר, בשכונת באלוטי (Baluty). מדרום לגטו שכן רחוב פולנוצנה (Polnocna). גם מפעל הטקסטיל של ישראל פוזננסקי, המנופקטורה לא נכללה בשטח הגטו.
בכיכר השוק בלוטי שכן המטה של הנהלת הגטו הגרמני, Gettoverwaltung, בראשות הנס ביבוב. הוא היה תחת סמכותו של המנהל היהודי עם חיים רומקובסקי, ראש היודנראט. רומקובסקי מונה לתפקיד זה על ידי הגרמנים באוקטובר 1939, עוד לפני הקמת הגטו, והוא מילא את התפקיד עד אוגוסט 1944, אז נשלח לאושוויץ. הוא היה מתווך בין השלטונות הגרמניים לבין היהודים. במתחם שוק בלוטי היו משרדיו ממוקמים בצריפי עץ. המזכירות המרכזית שהיה הגוף המרכזי דרכו ניהל את הגטו ואשר פעל במאי 1940 ועד לחיסולו של הגטו שכנה גם היא במקום זה. שוק בלוטי הופרד משאר הגטו, אפשר היה להיכנס אליו לאחר הצגת אישור כניסה. סביב כיכר השוק נוצרו מוסדות ומשרדים חשובים כמו גם מפעלים ומשרדי ממשלה, למשל. למשל בבניין מספר 5 היה מפעל של מעילי גומי. ברחוב דוורסקה (פולנית: Dworska) היו משרדים חשובים של הנהלת הגטו: מחלקת המטבח, מחלקת התובלה, מטה החלב ומחלקת הרכש. ליד, נאספו דלקים, פחם ועץ. הבניין מול הכניסה לגטו ברחוב לאגייוניצ'קה 25 (פולנית: Łagiewnickiej) היה מקום מושבם של מספר גופים חשובים כגון משרד הביקורת העליון וועדת הסחר המרכזית.[4]
משטרת ההגנה (גרמנית: Schutzpolizei) שהייתה יחידה במשטרת הסדר) והגסטפו שכנו ברחוב לימנובסקיגו (Limanowskiego) בבניין הפינתי שהוחרם לטובתם באפריל 1940. כך בוצע פיקוח פוליטי ומשטרתי על הגטו. Schupo שמר על הסדר. היא שמרה כי איש לא ברח מהגטו או נכנס לשטח באופן בלתי חוקי. מפקדת הרובע השישי של שופו הייתה כפופה למשמר הגטו. היו שם חמישה מהם: אחד צומת Podrzeczna של המערב ואת השנייה - ואת פס הפרנציסקני, III - Sporna ו בוי-Żeleński IV - Inflancka וחורשות ו- V - אוקופובה ו הפרנציסקני. לאורך גבולות הגטו, כמו גם רחובות נפרדים זגיירסקה Limanowskiego, המחסומים הוקמו ב 50–100 מטר. בשנת 1942 מספר זה ירד, פלדה שומרת כל 400 מטרים. מסביב לגטו היו גדרות תיל.
גשרים של הגטו Zgierska - Masarska - Podrzeczna. מלכתחילה הוצאו מתחום הגטו רחובות זגיירסקי ולימנובסקיגו. אלה היו עורקי תקשורת חשובים שהובילו לחלק הגרמני של העיר חשמליות ומכוניות רבות עברו שם. הגטו - שנחתך ברחובות אלה - נחלק לשלושה חלקים. בזמנים מסוימים נפתחו שערים מיוחדים, אשר התושבים יכלו לעבור מחלק אחד למשנהו. בקיץ 1940 נבנו שלושה גשרים מעץ שאפשרו לאנשים לעבור ברחובות כל הזמן. אחד היה ממוקם מעל רחוב Zgierska ליד Lutomierska, ליד הכנסייה של ההנחה של הבתולה מריה הקדושה, השני ב-Podrzecznea, השלישי ברחוב Limanowskiego ליד Masarska (במקום שבו רחוב Zachodnia היום). סיפר צבי גיל על הגשר מעל רחוב זגיירסקה:
"גשר להולכי רגל [היה] מתוח מעל לרחוב זגיירסקה שבה עברו חשמליות. הרחוב משני צדיו היה חלק מהגטו ואילו הכביש שבו עברו החשמליות היה מחוץ לגטו. כך יכולנו לראות בלב הגטו נתיב שבו עוברים אנשים חופשיים.... מכאן המון גדול משרך צעדיו אל הגשר ומטפס עליו בלאות כדי לעשות את הדרך מעבדות לעבדות, ומכאן, למטה, חולפים הטראמים מחיי חופש אל חיי החופש. כה קרוב וכה רחוק."[5]
כנסיית ההנחה של מרים הבתולה הקדושה, Kościelny Square 1 (Kirchplatz). בשנה הראשונה לקיומו של הגטו נסגרה הכנסייה אז החליטו הגרמנים לעשות מחסן של דברים שנגנבו מהיהודים שם. מאביב לסתיו 1942 הובאו בגדים מאנשים שנרצחו במחנה ההשמדה. במסגרת הטרנספורטים שנשלחו למחנה השמדה חלמנו מחלקת מיון עבור נוצות הוקמה בכנסייה.
כיכר הכנסייה (פולנית: Kościelny). בכיכר בבניין 2/4 שוכנו המטה של מחלקות אוכלוסין, כולל משרד הרישום האזרחי והמחלקה הסטטיסטית. כאן נוצר "כרוניקה של גטו לודז'", אחד המסמכים החשובים ביותר על השואה. העובדים שמרו מסמכי הארכיון בדבר הפעלת בגטו, הן הכרזות, פוסטרים וחוזרים, כמו נאומים של רומקובסקי, מסמכים של המגורשים - דרכוניהם, או רשימה פרטית. חלק גדול ממסמכים אלה שרדו עד היום.
היודנראט וחיי הגטו
בראש היודנראט של הגטו עמד חיים מרדכי רומקובסקי (1877-1944) שנחשב לאחת הדמויות השנויות ביותר במחלוקת בהיסטוריה של השואה. הוא קיבל סמכויות חסרות תקדים על ידי השלטון הנאצי, שהסמיך אותו "לנקוט בכל האמצעים הדרושים" כדי לשמור על סדר בגטו. חבר נוסף היה ברוך פרשקר.
רומוקובסקי היה משוכנע שיצרנות יהודית תבטיח את הישרדותו של הגטו ("עבודה למען ההצלה"), כל עוד פירות העבודה בגטו יביאו תועלת לגרמניה, הוא האמין שהנאצים יעדיפו לשמור על חיי תושביו. רומקובסקי אימץ סגנון מנהיגות אוטוקרטית כדי להפוך את הגטו לקומפלקס תעשייתי עצום של ייצור מוצרים למען גרמניה.[6] הוא אילץ את האוכלוסייה לעבוד 12 שעות ביום למרות התנאים הקשים מנשוא, כדי לייצר בגדים, מוצרי עץ ומתכת וציוד חשמלי עבור הצבא הגרמני. ב-1943, כ-95 אחוזים מהאוכלוסייה הבוגרת הועסקה ברסורטים (כינוי לבתי המלאכה בגטו), אותם כינה רומקובסקי "מכרה זהב". אולי בגלל התפוקה הגדולה, גטו לודז' הצליח לשרוד זמן רב לאחר שחוסלו כל הגטאות האחרים בפולין הכבושה. ביודנראט של גטו לודז' עבדו צלמים שבין היתר תיעדו את העבודה במפעלים, כדי שאלבומי תצלומים ובהם תיעוד זה ישכנעו את הגרמנים להמשיך לקיים את הגטו. בין צלמים אלה היו מנדל גרוסמן, אריה בן-מנחם והנריק רוס.
היודנראט נחשב למאורגן יחסית ואף סיפק שירותים קהילתיים יוצאי דופן יחסית לגטאות אחרים, כמו שירותי מזון,[7] בריאות, חינוך, דואר, תרבות ודיור. עם זאת, רומקובסקי גירש באופן שיטתי פעילים פוליטיים פוטנציאליים או כל מי שהייתה לו את היכולת להוביל את ההתנגדות לנאצים, ואילו המקורבים לו נהנו מתנאים טובים יותר מיתר האסירים.
התנאים היו קשים והאוכלוסייה הייתה תלויה לחלוטין בשלטונות הגרמנים. בגטאות אחרים ברחבי פולין, שגשגה "תעשייה" נסתרת שהתבססה על הברחות של מזון ומוצרים בין הגטאות והעולם שבחוץ. בלודז' לעומת זאת, זה היה כמעט בלתי אפשרי עקב ההקפדה החמורה והמיעוט הגרמני שישב בעיר. היהודים היו תלויים לחלוטין בשלטונות הגרמניים וביודנראט בכל הנוגע למזון, תרופות וציוד חיוני אחר. כדי להחמיר את המצב עוד יותר, המטבע החוקי היחיד היה מטבע שנוצר במיוחד בגטו. כדי להתמודד עם הרעב, היהודים סחרו ברכושם ובכסף שנותר להם על מנת לקנות שטר זה, ובכך נושלו מרכושם הפרטי. צריכת קלוריות טיפוסית ממוצעת נעה בין 700 ל-900 קלוריות ביום. הרעב השתולל ונפוצו מחלות כמו שחפת. דבר זה גרם לאי שביעות רצון מרומקובסקי והוביל לשורה של שביתות במפעלים. ברוב המקרים, רומקובסקי הסתמך על המשטרה היהודית כדי לדכא את העובדים הממורמרים, ושוטרים יהודים אף הוצבו ברסורטים כדי להשגיח על העבודה. במקרה אחד של שביתה אף עורבה המשטרה הגרמנית. עם הזמן, תפסה העבודה חלק יותר ויותר מרכזי בחיי היהודים. הרסורטים תפסו את מקומם של בתי התרבות, בתי הספר ובתי החולים. הזקנים והילדים שנשארו בגטו נאלצו בסוף לעבוד גם הם. לעיתים נערכו הוצאות להורג בכיכר פיאסטובסקי על מנת להרתיע כאלה שחשבו למרוד.
היודנראט נאלץ להתמודד רבות עם המגפות והמחלות שפשטו בגטו. ציוד רפואי היו מוגבל והצפיפות הייתה איומה. כ-164,000 אנשים נאלצו להצטופף באזור של 4 קילומטרים רבועים, מתוכם רק 2.4 קילומטרים היו ראויים למגורים. אספקת הדלק הייתה נמוכה מאוד ואנשים שרפו כל מה שיכלו כדי לשרוד את החורף הפולני הקשה. כ-18,000 איש מתו מרעב בשנת 1942, ובסך הכל, כ־43,500 אנשים מתו בגטו מרעב ומחלות.
בגטו לודז' הוקמה מערכת חינוך מהמאורגנות בתולדות הגטאות. לפי הפקודה הגרמנית עברו לתוך הגטו כל בתי הספר העבריים בלודז', שבהם למדו 90% מהתלמידים היהודיים. בשנת הלימודים הראשונה למדו בבתי הספר בגטו כ-11,000 תלמידים, אך עם הזמן חלה ירידה משמעותית, ועד מאי 1940 למדו רק כ-7,300 תלמידים. מערכת החינוך כללה בית יתומים, בית ספר מקצועי, שני בתי ספר תיכוניים, בית ספר דתי, מחנות יום ובתי ספר יסודיים. תחילה היה ניסיון לקיים את מערכת החינוך כפי שהייתה לפני המלחמה, אך מהר מאוד הפכה הזנת הילדים אחד מיעדיה העיקריים. כבר בתחילת 1941 נסגרו חלק מבתי הספר בגלל המחסור במבנים בגטו, ואחרי חופשת הקיץ נסגרו כל בתי הספר. תוכניות חינוך נוספות קוימו בגטו, ביניהן תוכניות שניסו לשלב עבודה עם שיעורים.
צעירי הגטו הקימו מספר מסגרות חינוכיות ותרבותיות, בהן "חזית דור בני מדבר", [8] שעסקה בחינוך צעירים ואף חגגה חגים בגטו. [9]
הגירושים
הצפיפות בגטו הוחרפה כש-40,000 אנשים מהסביבה, כמו גם מגרמניה, לוקסמבורג, ומצ'כיה הכבושה (בעיקר מטרזיינשטט), יושבו מחדש בגטו לודז'. ב-20 בדצמבר 1941 הודיע רומקובסקי כי 20,000 יהודים יגורשו מהגטו, והם ייבחרו על ידי היודנראט מבין הפושעים, האנשים שסירבו לעבוד ועוד. ועדת פינוי הוקמה כדי לסייע בבחירת הקבוצה הראשונה של המגורשים. בחודשים הראשונים של 1942 נשלחו המגורשים אל מותם במחנה ההשמדה חלמנו.[10] ב-15 במאי 1942 עוד כ-55,000 אנשים גורשו מלודז'.
עד ספטמבר 1942, רומקובסקי ויהודי לודז' למדו שגירוש פירושו מוות, בעיקר כשראו שמטענם של המגורשים הוחזר לגטו לעיבוד מחדש. הם היו עדים לפשיטה הגרמנית על בית החולים לילדים, שבה כל החולים נלכדו, הוכנסו למשאיות ולא נראו שוב. אנשים החלו לחשוד בגורלם של חבריהם שגורשו. בספטמבר, פקודה גרמנית חדשה דרשה כי 20,000 ילדים יהודים יימסרו לגירוש.[11] גירוש זה כונה ה"שפרה". התעוררה מהומה בגטו על מי צריך לוותר. לאחר ששקל את האפשרויות, רומקובסקי היה משוכנע יותר מתמיד, כי הסיכוי להישרדות יהודית תהיה רק בעבודה פרודוקטיבית לרייך. הוא פנה להורי הילדים בגטו בזו הלשון:
מכה חמורה פגעה בגטו. הם מבקשים מאתנו לוותר על הטובים ביותר שיש לנו - הילדים והקשישים. הייתי ראוי שיהיה לי ילד משלי, אז נתתי את השנים הכי טובות בחיים שלי לילדים. אני כבר חייתי ונשמתי עם ילדים, אך אף פעם לא תיארתי לעצמי שאאלץ לספק את הקורבן הזה למזבח בידיים שלי. בגילי המבוגר, אני חייב להושיט את ידי ולהתחנן: אחים ואחיות! מסרו לי אותם! אבות ואמהות: תנו לי את ילדיכם!
בגטו הייתה התנגדות עצומה למסירת הילדים. כוחות משטרה יהודית נכנסו לבתים אבל לא הצליחו לקחת את הילדים נוכח התנגדות ההורים. הורים החביאו ילדים, שפכו שמן רותח על הבאים ונלחמו בכל דרך. רומקובסקי קרא לכוחות הגרמנים להיכנס. הגסטפו שהעריך את הגירוש ביומיים נאבק כמעט 10 ימים ועבר מבית לבית בניסיון להוציא את הילדים. חלק מהמשפחות התאבדו כדי למנוע את הבלתי נמנע. בתום אותם ימים נוראיים בגטו נלקחו רוב הילדים עד גיל 10 להשמדה. המשבר בגטו היה אדיר. הגירושים הואטו במשך זמן מה לאחר ספטמבר 1942.
סוף הגטו
גורלו הסופי של גטו לודז' נדון בין בכירי הנאצים כבר בשנת 1943. היינריך הימלר קרא לחיסולו הסופי של הגטו, עם קומץ של עובדים שיועבר למחנה ריכוז מחוץ ללובלין, ואילו שר החימוש אלברט שפר דגל בהמשך קיום הגטו כמקור של כוח עבודה זול, דבר הכרחי במיוחד כשהמלחמה פנתה עורף נגד גרמניה.
בשנת 1944 היווה גטו לודז', עם כ-70,000 תושביו, הריכוז הגדול ביותר של יהודים במזרח אירופה. הגטו הפך למחנה עבודה אחד גדול, שבו הישרדות תלויה אך ורק ביכולת לעבוד. בתי הספר ובתי החולים נסגרו, ומפעלים חדשים, כולל מפעלי חימוש, הוקמו. כוחות סובייטיים היו במרחק של 60 קילומטרים משם והתקדמו במהירות, והניצולים חיו על שמועות עקשניות של ישועה. ואז, לפתע, הסובייטים הפסיקו את התקדמותם.
בקיץ של שנת 1944, הגרמנים החליטו להתחיל בחיסול הדרגתי של האוכלוסייה שנותרה. מ-23 ביוני ועד 15 ביולי, כ-7,000 יהודים גורשו למחנה ההשמדה חלמנו, שם נרצחו. ב-15 ביולי 1944 נעצרו המשלוחים לשבועיים כשמחנה חלמנו פורק בשל הקרבה של הכוחות הסובייטיים. כשהחזית התקרבה, פקידים גרמנים החליטו להעביר את היהודים שנותרו, כולל רומקובסקי, לאושוויץ, וחיסולו של הגטו החל במהירות. ב-2 באוגוסט 1944 יצאה הרכבת הראשונה לאושוויץ מתחנת הרכבת רדגסט ועליה גם רחל ביהם, חברת מחתרת שהתנדבה לצאת במשלוח על מנת להודיע לאן נוסעות הרכבות. ב-28 באוגוסט 1944, נרצחו באושוויץ אלפים מתושבי המחנה, כולל רומקובסקי ומשפחתו.[12][13] כמה מאות אנשים נותרו בגטו לנקות ולאסוף את הציוד הנותר. עם התקרבות הכוחות הרוסיים ללודז', הורו הגרמנים ליהודים הנותרים לחפור שמונה בורות בקצה בית הקברות היהודי על מנת לרוצחם, אך הגרמנים חזרו בהם מהחלטתם להוציא להורג את היהודים וכלאו אותם במרתפי המשטרה. רק 877 יהודים שרדו ביום בו לודז' שוחררה בידי הצבא הסובייטי ב-19 בינואר 1945, כולל 12 ילדים. בסך הכל, רק כ-10,000 מתוך כ-204,000 היהודים שעברו בגטו לודז' שרדו את המלחמה.
התנגדות לא חמושה בגטו
מצבו המיוחד של גטו לודז' מנע התנגדות ומרד חמוש בנאצים, כמו שנודעו בגטאות ורשה, וילנה וביאליסטוק. שלטונו החזק של רומקובסקי שמנע בכוח כל סוג של התנגדות, הניסיונות הכושלים להבריח מזון ואנשים לגטו בסביבה עוינת ובעיקר האמונה כי הפרודוקטיביות תבטיח הצלה (גם אם חלקית) הוציאו מכלל אפשרות מרד מזוין. אף על פי שצורה כלשהי של התנגדות חמושה נדונה בימים האחרונים של הגטו, היא לא יצאה אל הפועל מסיבות אלה.
ההתנגדות בגטו באה לידי ביטוי בחיים התרבותיים והדתיים העשירים ששמרו היהודים בגטו לאורך כל השנים הראשונות. למשל בתי הספר ומעונות היום שהמשיכו לפעול למרות התנאים הקשים. כאשר מבני בתי הספר הוסבו למגורים לאסירים נוספים שהגיעו הוקמו חלופות, במיוחד לילדים צעירים שאמהותיהם נאלצו לעבוד. לאחר שבתי הספר נסגרו בשנת 1941 כי נבנו בהם עוד רסורטים, רבים המשיכו לשמור על מעונות יום בלתי חוקיים לילדים שאמהותיהם עבדו. ארגונים פוליטיים המשיכו לפעול בגטו, ואף קיימו שביתות כשמנות המזון קוצצו. באחד המקרים, השביתה הייתה כל כך אלימה עד שהמשטרה הגרמנית נקראה כדי לדכא אותה. בנוסף היו שביתות נגד רומקבסקי שהובילו הצעירים שהתנגדו לכך שרומקובסקי מסייע לוורמאכט. נתלו כרזות שקראו לצאת נגדו, לא לשתף פעולה. חלק מהעובדים אימצו את הסיסמה "לעבוד לאט", לעכב את עבודתם בשביל הוורמאכט. המאבק היה קשה וכל אימת שנתגלו פעילים הם שולחו החוצה מהגטו במשלוחים שהובילו למוות. למרות זאת המאבק נמשך. בנוסף היו מעשי חבלה רבים ברסורטים. עובדים חיבלו בתוצרת שיצרו כדי לפגוע בצבא הגרמני שקיבל את עיקר הציוד. כל חבלה כזו הייתה כרוכה בסיכון חיים ובעונשים כבדים לאותו אדם ולמשפחתו. במקביל, שמרו האסירים על חיי תרבות עשירים שכללו הצגות, קונצרטים ועוד, בין היתר על ידי פעילות תנועות הנוער ברובע מרישין בגטו. על מנת לתעד את חיי היום יום בגטו לדורות הבאים ארגן היודנראט ארכיון בו צילמו באופן בלתי חוקי תמונות של מעשי הזוועה היומיומיים. אחד מהצלמים, הנריק רוס, הצליח לקבור את התשלילים ולמצוא אותם אחרי השחרור.[14] בזכות הארכיון, המציאות של הגטו נרשמה ונשמרה. אנשי הארכיון החלו גם ביצירת אנציקלופדיה של הגטו ולקסיקון של הסלנג המקומי לתיאור חיי היומיום. האוכלוסייה היהודית שמרה בחשאי גם על כמה מכשירי רדיו בלתי חוקיים, כדי שיוכלו להתעדכן בנעשה בעולם שבחוץ.
התנגדות הגנתית בגטו כללה מניעת המשלוחים הסופיים ועזרה לאחרים להינצל. כ-800 יהודים הצליחו לשרוד את חיסולו הסופי של הגטו עד שהסובייטים שחררו את העיר. עוד לפני הגירוש הסופי, חברי תנועות הנוער חילקו מנות אוכל עם חברים שסירבו להתייצב לגירוש ואפשרו להם לשרוד, לאחר שהם כבר לא היו רשומים לעבודה ולא היו זכאים להקצבת מזון.
היה מקרה בודד כאשר בונקר עם יהודים שהסתתרו התגלה, אחד האנשים תקף את הנס ביבוב, הממונה הישיר של רומקובסקי בממשל הנאצי.
לקריאה נוספת
מחקרים
- מיכל אונגר, לודז' - אחרון הגטאות בפולין, ירושלים: הוצאת יד ושם, 2005.
- שמואל הופרט, מלך הגטו, מרדכי חיים רומקובסקי. זקן היהודים בגטו לודז, מחקרי יד ושם, תשמ"ד, י"ט, עמ' 99–124.
מקורות
- מיכל אונגר (עורכת), 13 מַחבָּרוֹת: יומנו של יעקב פוזננסקי מגטו לודז', 1945-1941, (תרגום מפולנית: שושנה רונן ומיכאל סובלמן), ירושלים: הוצאת יד ושם, תש"ע 2010.
- אריה בן-מנחם ויוסף רב (עורכים), כרוניקה של גטו לודז', ירושלים: יד ושם, 1989.
- שרה זלוור אורבך, מבעד לחלון ביתי - גטו לודז', ירושלים: יד ושם, 1964.
- ישעיה טרונק, יודנראט, יד ושם, תשל"ט 1979.
- ישראל ביאלוטוצסקי, התנאים בגטו לודז' וחיסולו, תיק מס' 11 של המרכזייה הפדגוגית ביד ושם, מסמך: "קע-XI - 16".
- אברהם מיכרובסקי, חיים במחנה, מאבק הישרדות בגטאות ורשה ולודז' ובמחנות רוונסבריק, קניגס-ווסטרהאוזן וזקסנהאוזן, ירושלים: הוצאת יד ושם, 2011.
- אוסף תעודות מגטו לודז', באתר מורשת בגבעת חביבה
- Miejsca pamięci Litzmannstadt Getta
- דוד שרקוביאק, Dziennik. Pięć zeszytów z łódzkiego getta. Red. i uaktualnione wprowadzenie: Alan Adelson. Opracowanie i dodatkowe przypisy Kamil Turowski; przedmowa (tłumaczenie z wydania amerykańskiego) Lawrance L. Langer; wyd. Marginesy, Warszawa 2015.
יומנים
ד"ר אדוארד רייכר, 'לאורו הבוהק של היום', מטר-הוצאה לאור, 2022[15].
קישורים חיצוניים
- לודז' (Łódź), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם
- לאורה קרגו, לודז', אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק A, עמ' 75–82), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית)
- תקציר תולדות קהילת יהודי לודז' באתר ארגון יוצאי לודז' בישראל
- תקציר תולדות קהילת יהודי לודז' בתקופת השואה באתר יד ושם
- אתר גטו לודז' בספרייה היהודית הווירטואלית (באנגלית)
- מאגר המידע של גטו לודז' מכיל שמות של רבים מתושבי הגטו עם פרטים ממסמכים רשמיים (באנגלית)
- מיכל אונגר, גטו לודז', אתר יד ושם
- מאמר מאת גדעון גרייף על ספרה של מיכל אונגר, לודז' – אחרון הגטאות בפולין, באתר יד ושם
- על הצילום הגרמני בגטו לודז', באתר יד ושם
- על חגי תשרי בגטו לודז', באתר יד ושם
- שירים מגטו לודז', בתוך התערוכה "מיתרי הלב: מוזיקה מתקופת השואה", באתר יד ושם
- גטו לודז' בתת-האתר פרקים בתולדות השואה באתר יד ושם.
פינוי בגטו לודז', 1941 - 1942, באתר בית התפוצות
- ישעיהו שפיגל, סופרים ואמנים יהודים בגיטו לודז', משמר, 25 באוקטובר 1946
- "האנציקלופדיה של גטו לודז'" (שמחבריה היו תושבי הגטו) בתרגום לעברית כאן וכאן (כתבה על האנציקלופדיה: רפאל בשן, אנציקלופדיה כתובה בידי ההולכים למות, מעריב, 12 בנובמבר 1954). ראו גם בארגון יוצאי לודז' בישראל.
- דור סער-מן, על מעמדות וזוועות אחרות בגטו לודז', בלוג באתר בית התפוצות, ינואר 2019
- שיר של חיים גורי על רחל ביהם, פעילה ציונית בגטו
גליה יהב, מנדל גרוסמן, האיש שצילם את כל מה ששלטונות גטו לודז' רצו להסתיר, באתר הארץ, 16 באפריל 2015
גיטו ליצמנשטט (לודז', פולין), דף שער בספרייה הלאומית
- עדות שואה מצולמת של שורד גטו לודז', אשר נמנה על קבוצת ה-800 שנותרו לשם פירוק הגטו, יום הזיכרון לשואה ולגבורה תשפ"ג
- United States Holocaust Memorial Museum - Library Bibliography: Łódź Ghetto
הערות שוליים
- ^ "קינאתי במתים שלא צריכים לסבול כמונו": מינה בויאר נזכרת בגיהנום של אושוויץ | ישראל היום, באתר www.israelhayom.co.il
- ^ Horwitz, Gordon J. Ghettostadt: Lodz and the Making of a Nazi City
- ^ הערך על גטו לודז' באנציקלופדיה של הגטאות
- ^ Bałucki Rynek (Baluter Ring)
- ^ צבי גיל, גשר של נייר (משרד הבטחון, ההוצאה לאור, 1996, ע' 223-222.
- ^ על העבודה במפעלים בגטו לודז', באתר יד ושם
- ^ על מאפיה בגטו לודז', באתר יד ושם
- ^ יד ושם, חזית דור בני מדבר, באתר יד ושם, מקור: 1995
- ^ יד ושם, אהרון יעקבסון וחבריו ל"חזית דור בני-מדבר" בגטו לודז', באתר יד ושם, 2023
- ^ על הגירושים הראשונים מגטו לודז' לחלמנו, באתר יד ושם
- ^ הגירוש מגטו לודז' בספטמבר 1942 באתר יד ושם
- ^ על אקציות החיסול של גטו לודז' באוגוסט 1944, באתר יד ושם
- ^ על גירוש יהודי גטו לודז' להשמדה, אוגוסט 1944, באתר יד ושם
- ^ על מציאת התשלילים על ידי רוס לאחר המלחמה, באתר יד ושם
- ^ הילה טימור אשור, מבלי להחסיר אף פרט, באתר ישראל היום, 26 בינואר 2023