פרנץ קפקא – הבדלי גרסאות
←קישורים חיצוניים: שנת חייו האחרונה של קפקא בברלין, חלק ח' |
אין תקציר עריכה תגיות: עריכה ממכשיר נייד עריכה דרך האתר הנייד |
||
שורה 20: | שורה 20: | ||
| חתימה = [[קובץ:Franz Kafka's signature.svg|לא ממוסגר|200px]] |
| חתימה = [[קובץ:Franz Kafka's signature.svg|לא ממוסגר|200px]] |
||
}} |
}} |
||
'''פרנץ קפקא''' (ב[[גרמנית]]: '''Franz Kafka''', שם יהודי: '''אנשיל [אשר]'''; {{כ}}[[3 ביולי]] [[1883]] – [[3 ביוני]] [[1924]]) היה [[סופר]] [[יהודי]] יליד [[פראג]] שכתב בשפה ה[[גרמנית]] ונחשב לאחד מגדולי הסופרים של [[המאה העשרים]]. קפקא כתב כמה רומנים אך בעיקר סיפורים קצרים, ונחשב כאחת מהדמויות המרכזיות בספרות בפרט ובאמנות בכלל של המאה ה-20. כתיבתו מינימליסטית וממזגת בין אלמנטים של ריאליזם ופנטזיה. יצירותיו הידועות ביותר כוללות את הסיפור הקצר "[[הגלגול]]" והרומנים "[[המשפט]]" ו"[[הטירה]]". המונח [[קפקאי]] שהתפתח עם הזמן, נועד לתאר מצבים כמו אלה שנוכחים בכתיבתו, ובפרט העיסוק במצבו של האדם המודרני העומד מול מערכות ביורוקרטיות רבות עוצמה, בהשפעת ה[[טכנולוגיה]] על החברה וברגשות [[ניכור]] ואטימות ביחסים בין בני האדם. יצירתו של קפקא בעלת מאפיינים [[אקזיסטנציאליזם| |
'''פרנץ קפקא''' (ב[[גרמנית]]: '''Franz Kafka''', שם יהודי: '''אנשיל [אשר]'''; {{כ}}[[3 ביולי]] [[1883]] – [[3 ביוני]] [[1924]]) היה [[סופר]] [[יהודי]] יליד [[פראג]] שכתב בשפה ה[[גרמנית]] ונחשב לאחד מגדולי הסופרים של [[המאה העשרים]]. קפקא כתב כמה רומנים אך בעיקר סיפורים קצרים, ונחשב כאחת מהדמויות המרכזיות בספרות בפרט ובאמנות בכלל של המאה ה-20. כתיבתו מינימליסטית וממזגת בין אלמנטים של ריאליזם ופנטזיה. יצירותיו הידועות ביותר כוללות את הסיפור הקצר "[[הגלגול]]" והרומנים "[[המשפט]]" ו"[[הטירה]]". המונח [[קפקאי]] שהתפתח עם הזמן, נועד לתאר מצבים כמו אלה שנוכחים בכתיבתו, ובפרט העיסוק במצבו של האדם המודרני העומד מול מערכות ביורוקרטיות רבות עוצמה, בהשפעת ה[[טכנולוגיה]] על החברה וברגשות [[ניכור]] ואטימות ביחסים בין בני האדם. יצירתו של קפקא בעלת מאפיינים [[אקזיסטנציאליזם|אקזיסטנציאליסטיים]] מובהקים. |
||
בכמה שפות נכנס לשימוש הביטוי "[[קפקאי]]" כמתאר דבר מה מסובך שלא לצורך, [[אבסורד]]י, מתסכל ומדכא, ובמיוחד [[בירוקרטיה]] בעלת מאפיינים אלה. |
בכמה שפות נכנס לשימוש הביטוי "[[קפקאי]]" כמתאר דבר מה מסובך שלא לצורך, [[אבסורד]]י, מתסכל ומדכא, ובמיוחד [[בירוקרטיה]] בעלת מאפיינים אלה. |
גרסה מ־11:32, 19 בינואר 2023
קפקא ב-1923 | |
לידה |
3 ביולי 1883 |
---|---|
פטירה |
3 ביוני 1924 (בגיל 40) |
שם לידה |
Franz Kafka |
מדינה |
ציסלייטניה (ארצות אוסטריה), צ'כוסלובקיה |
לאום | יהודי |
מקום קבורה |
בית הקברות היהודי החדש בפראג |
עיסוק | סוכן ביטוח |
מקום לימודים |
אוניברסיטה הגרמנית בפראג, הקולג' לפילוסופיה של האוניברסיטה הגרמנית של פראג, אוניברסיטת קארל בפראג, בית הספר למשפטים של האוניברסיטה הגרמנית בפראג |
שפות היצירה | גרמנית |
תחום כתיבה | ספרות |
סוגה | רומנים, סיפורים קצרים |
זרם ספרותי | מודרניזם, בעיקר אקזיסטנציאליזם ואבסורד |
יצירות בולטות | "הגילגול", "המשפט", "הטירה", "לפני החוק" |
תקופת הפעילות | 1904–1924 (כ־20 שנה) |
הושפע מ | היינריך פון קלייסט, גוסטב פלובר, רוברט ואלזר |
השפיע על | חורחה לואיס בורחס, אלבר קאמי, ולדימיר נבוקוב, אז'ן יונסקו, ז'אן-פול סארטר, ז'וזה סאראמאגו, ג'רום דייוויד סלינג'ר, ג'ון מקסוול קוטזי, גבריאל גארסיה מארקס, נגיב מחפוז, פול אוסטר, הרוקי מורקמי, תאודור אדורנו, ולטר בנימין, ז'יל דלז ורבים אחרים |
בן או בת זוג |
דורה דיאמנט |
www | |
חתימה |
|
פרנץ קפקא (בגרמנית: Franz Kafka, שם יהודי: אנשיל [אשר]; 3 ביולי 1883 – 3 ביוני 1924) היה סופר יהודי יליד פראג שכתב בשפה הגרמנית ונחשב לאחד מגדולי הסופרים של המאה העשרים. קפקא כתב כמה רומנים אך בעיקר סיפורים קצרים, ונחשב כאחת מהדמויות המרכזיות בספרות בפרט ובאמנות בכלל של המאה ה-20. כתיבתו מינימליסטית וממזגת בין אלמנטים של ריאליזם ופנטזיה. יצירותיו הידועות ביותר כוללות את הסיפור הקצר "הגלגול" והרומנים "המשפט" ו"הטירה". המונח קפקאי שהתפתח עם הזמן, נועד לתאר מצבים כמו אלה שנוכחים בכתיבתו, ובפרט העיסוק במצבו של האדם המודרני העומד מול מערכות ביורוקרטיות רבות עוצמה, בהשפעת הטכנולוגיה על החברה וברגשות ניכור ואטימות ביחסים בין בני האדם. יצירתו של קפקא בעלת מאפיינים אקזיסטנציאליסטיים מובהקים.
בכמה שפות נכנס לשימוש הביטוי "קפקאי" כמתאר דבר מה מסובך שלא לצורך, אבסורדי, מתסכל ומדכא, ובמיוחד בירוקרטיה בעלת מאפיינים אלה.
תולדות חייו
משפחתו
פרנץ קפקא (בשמו היהודי: אנשיל[1]) נולד למשפחה יהודית דוברת-גרמנית בפראג אשר בממלכת בוהמיה (בצ'כיה של היום) שבאימפריה האוסטרו-הונגרית. אביו, הרמן קפקא (בשמו היהודי, חנוך הֶעניך; 1852–1931), היה סוחר עצמאי שעסק במסחר במוצרי מותרות. הרמן נולד בכפר הקטן ווֹסֶק, וכמו יהודים כפריים רבים גדל כשהוא מדבר בניב היהודי ובצ'כית, אך למד גם גרמנית. אמו של פרנץ, יֶטְל (מבית לוי, 1856–1934), בתו של בעל מבשלת שיכר מצליח, זכתה להשכלה טובה יותר מזו של בעלה. במכתב לאביו (1919) תיאר עצמו קפקא כ"בן משפחת לוי עם שמץ של משקע קפקאי". אמרה זו חושפת את מערכת היחסים הנוקשה שלו עם אביו הסמכותן והתובעני, שתואר כאיש עסקים "מגודל, אנוכי ושחצן".
קפקא היה הבכור מבין שישה ילדים. שני אחיו הצעירים, גאורג והיינריך, מתו לפני שמלאו להם שנתיים, והוא גדל עם שלוש אחיותיו הצעירות: גבריאלה (אלי) (1899–1944), ואלרי (ואלי) (1890–1944) ואוטילי (אוטלה) (1892–1943). שני ההורים עבדו בעסק של האב במשך שעות מרובות, והילדים טופלו במרבית הזמן בידי משרתים ואומנות. שלוש האחיות ומשפחותיהן נספו בשואה בגטאות ובמחנות ריכוז.
לימודים ועבודה
בשנים 1889–1893 למד בבית הספר הגרמני היסודי לבנים בפראג. חינוכו היהודי באותה תקופה היה מוגבל, והתמצה בביקור בבית כנסת שערך יחד עם אביו בחגים ארבע פעמים בשנה ובחגיגת הבר מצווה שלו בגיל שלוש עשרה.
בתום לימודיו היסודיים התקבל לגימנסיה הממשלתית בפראג, שהייתה בעלת אוריינטציה חזקה ללימודים קלאסיים ומשמעת קפדנית, וגם בה שפת ההוראה הייתה גרמנית. הלימודים נמשכו שמונה שנים וב־1901 עבר קפקא בהצלחה את בחינות הגמר.
באותה שנה התקבל לאוניברסיטת קארל בפראג הגרמנית שם החל בלימודי כימיה אך עבר לשביעות רצונו של אביו תוך שבועיים ללימודי משפטים, שאפשרו לו מגוון רחב יותר של אפשרויות מקצועיות. מסלול זה שהיה ממושך איפשר לקפקא לקחת, בנוסף, קורסים בלימודים גרמניים ובהיסטוריה של האמנות. בין חבריו ללימודים באוניברסיטה היה שמואל הוגו ברגמן.
באוניברסיטה הצטרף לאגודת סטודנטים גרמנית שארגנה אירועים ספרותיים, ערבי קריאה ופעילויות נוספות. בשלהי שנת הלימודים הראשונה הוא פגש במקס ברוד שהפך לחברו הקרוב, ואת העיתונאי פליכס ולטש שלמד גם כן משפטים. ב-8 ביוני 1906 הוענק לקפקא תואר דוקטור למשפטים, והוא עבד בשנת התמחות ללא תשלום כפקיד משפטי בבתי משפט אזרחיים ופליליים.
ב-1 בנובמבר 1907 התקבל לעבודה בחברת הביטוח האיטלקית אסיקורציוני ג'נרלי, בה עבד קרוב לשנה. מכתביו בשנה זו עולה חוסר שביעות רצון משעות העבודה שהתמשכו מ־8 בבוקר ועד 6 בערב, שהקשו עליו ביותר להתרכז בכתיבה שהייתה בראש מעייניו. ב־15 ביולי 1908 התפטר, ולאחר שבועיים מצא לעצמו עבודה מתאימה יותר בחברה ממשלתית לביטוח עובדים מפני תאונות, בה עבד עד נסיעתו לגרמניה ב־1923. עם זאת לא הפגין אדישות כלפי עבודתו ואף קודם מספר פעמים, דבר המעיד על מסירותו לעבודה. הפרופ' לניהול פיטר דרוקר מייחס לקפקא את פיתוח קסדת הבטיחות לעובדים אזרחיים, אך אין לכך אישור בשום מסמך מצד מעבידו.
יצירה ספרותית וחייו האישיים
קפקא למד בתחילה גרמנית,[דרושה הבהרה] ואת יצירותיו כתב בשפה זו. הוא שלט היטב גם בצ'כית, ובשלב מאוחר יותר רכש ידיעות בשפה הצרפתית ותרבותה. אחד מהסופרים הצרפתים האהובים עליו היה גוסטב פלובר.
במקביל לעבודתו היה קפקא מחויב ליצירתו הספרותית. יחד עם חבריו הקרובים, מקס ברוד ופליכס ולטש, הקימו חוג ספרותי בשם "המעגל הקרוב [או המצומצם] של פראג" (Der enge Prager Kreis). בשנת 1908 פרסם קפקא לראשונה קטעי פרוזה בכתב העת "היפריון". קטעים אלו ואחרים שהתפרסמו בין השנים 1908–1912 נאספו לקובץ הסיפורים התבוננות.
ב-1911 הציע קארל הרמן, בעלה של אחותו אלי, לקפקא לשתף פעולה בפרויקט עסקי – הקמת מפעל אזבסט. קפקא הצטרף לפרויקט ונדרש להקדיש לו את מרב זמנו. בתקופה זו מצא עניין רב ובידור בהופעות התיאטרון האידי, שהעלו שחקנים נודדים בפני קהל המהגרים היהודי המזרח-אירופאי בבירה, על אף חששותיהם של חבריו הקרובים ומקס ברוד שבדרך כלל תמך בו בכל עניין אחר. המופעים הללו החלו מעוררים אצל קפקא עניין ביהדות שהלך והתגבר מאז.
ב־1912 פגש קפקא בביתו של מקס ברוד את פליציה באואר (אנ') שהתגוררה בברלין ושימשה כנציגת חברת דיקטפון (חברה למכשירי הקלטת קול). במשך חמש השנים הבאות נרקמה ביניהם חליפת מכתבים הדוקה, הם נפגשו מספר פעמים והיו מאורסים פעמיים, אך אירוסיהם התבטלו. מערכת יחסים זו הסתיימה לבסוף ב־1917.
ב־1917 בגיל 34 לקה קפקא בשחפת שהצריכה תקופות החלמה ממושכות, בהן נתמך על ידי משפחתו ובמיוחד בידי אחותו אוטלה. על אף חששו מדחייה פיזית ומנטלית, הרשים את הסובבים אותו במראהו הנערי הנקי והמוקפד, התנהגותו השקטה והקרירה, האינטליגנציה המופגנת וחוש ההומור היבש שלו.
יחסו של קפקא לציונות היה מורכב. הוא אמנם ביקר בקונגרס הציוני ה־11 שנערך בווינה בספטמבר 1913, אך תיאורו את האירוע לא היה מחמיא. הוא העיד שנאלץ להאזין "לצרחות ללא קץ" באולם הדיונים, ותיאר את העסקן הציוני הטיפוסי כבעל "ראש עגול קטן ולחיים קפואות". מאוחר יותר במהלך חייו התקרב קפקא לציונות, ואף הביע רצון לבקר ואולי אף לעבוד במסעדה בארץ ישראל. עם זאת, באחד ממכתביו האחרונים הודה כי הנסיעה לפלשתינה היא מבחינתו "רעיון להשתעשע בו" ו"סוג של פנטזיה".[2]
בראשית שנות ה־20 פיתח רומן אינטנסיבי אך כאוב עם העיתונאית והסופרת הצ'כית מילנה יסנסקה, שאף תרגמה אחדים מכתביו לצ'כית. ב-1923 עבר לזמן קצר לברלין במטרה להרחיק עצמו מהשפעתה החונקת של משפחתו על מנת שיוכל להתרכז בכתיבה, שם התאהב בדורה דיאמנט, גננת בת 25 ממשפחה יהודית מסורתית יוצאת פולין, בת לחסידי גור, שניהלה אורח חיים עצמאי. דורה השפיעה עליו לפתח עניין בתלמוד. כשביקש את ידה, שלח אביה הרש'ל דיאמנט מכתב שאלה אל הרבי מגור האם לאפשר את הנישואים, והוא השיב בשלילה. באותה עת למד עברית אצל הרב יוליוס גרינטל בבית המדרש הגבוה ללימודי יהדות בברלין, ואף ביקר בביתו.[3]
קפקא נפטר ממחלת השחפת, ב־3 ביוני 1924, בגיל 40[4] ונקבר בפראג, העיר שבה כתב את יצירותיו והתגורר בה רוב שנות חייו.
מאפיינים נפשיים
קפקא הכיר היטב את הגישה הפסיכואנליטית והתעניין בנושאים פסיכולוגיים. הוא הרבה לתאר דמויות בעלות מאפיינים סכיזואידיים למשל בנובלה הקצרה "הגלגול" אך גם ביצירותיו האחרות. יש הטוענים כי המצב הסכיזואדי הוא ממאפייני העולם המודרני אותו ביקש קפקא לתאר ביצירותיו.[5]
מעדויות של קרוביו וגם עדותו שלו עצמו ניתן להבין כי ייתכן וסבל מחרדה חברתית, והיא זו שהעצימה את תחושות הניכור והבדידות שחש. כמו כן נוטים לחשוב כי הוא סבל מתקופות ממושכות של דיכאון קליני, ומתופעות של מיגרנות, הפרעות שינה ועצירות[4] כתוצאה מלחצים ומתחים משפחתיים ואחרים בהם היה נתון. הוא ניסה לטפל בבעיותיו באמצעות התבוננות עצמית וגם בתזונה צמחונית ורפואה נטורופתית.[6] כתיבתו המבריקה אך הקודרת משקפת ומושפעת במידה רבה מהמצבים הנפשיים בהם היה נתון בתקופות שונות בחייו.
קפקא היסס כל ימיו בין אפשרויות שונות, ופנה לכיוונים מגוונים, אחד ממאפייני העידן המודרני הפותח בפני האדם אפשרויות רבות מספור לעיצוב כיוון חייו. בתחילת 1922 כשנתיים לפני מותו העיד על עצמו:
אני עצמי לא כיוונתי את חיי הכוונה שהיה בה איזה ממש. כאילו סומן גם לי, כמו לכל אדם אחד, מרכז המודל, ואז היה עליי ללכת במחוג הקובע ולהתוות את המעגל היפה. במקום זה זינקתי שוב ושוב אל המחוג, אבל שוב ושוב נאלצתי לקטוע אותו מיד. (דוגמאות: הפסנתר, הכינור, שפות, פילולוגיה גרמנית, אנטי ציונות, ציונות, עברית, גננות, נגריה, ספרות, ניסיונות נישואים, דירה משלי.)[7]
גורל יצירותיו
רובן הגדול של יצירותיו הספרותיות של קפקא, ובכלל זאת כל הרומנים הארוכים והידועים שלו, לא פורסמו בימי חייו אלא רק לאחר מותו. חברו הטוב, מקס ברוד, פרסם את יצירותיו על אף בקשה מפורשת של קפקא להשמיד את היצירות לאחר מותו.[8] ברוד הצדיק את עצמו הן בכך שקפקא ידע שהוא לא יבצע את הצוואה, ואם הפקיד אותו עליה, משמע שהשלים עם פרסום כתביו. ההצדקה השנייה, שברוד הודה שדי בה כשלעצמה מבחינתו, הייתה ערכו הספרותי הרב של העיזבון. בין כתבי קפקא, שפורסמו לאחר מותו, נכללים הרומנים "המשפט", "הטירה", ו"אמריקה", שכתיבתם לא נשלמה.
בשנת 2018 התפרסמה גלויה שכתב קפקא למשפחתו בפראג בשנת 1912. גלויה זו נמצאה בארכיון של מקס ברוד והתפרסמה לציון 50 שנה לפטירת ברוד.[9]
בצוואתו הוריש מקס ברוד את כל רכושו, ובכלל זאת את כתבי קפקא שהיו ברשותו, למזכירתו אילזה הופה, אך הוסיף לצוואתו גם הוראה, שלאחר מותו יועברו הכתבים לספרייה של האוניברסיטה העברית בירושלים, לספרייה בתל אביב או לספרייה ציבורית אחרת. לאחר מותה של הופה התפתח קרב ירושה על הכתבים, בין בנותיה של הופה לספרייה הלאומית.[8][10][11] ב־12 באוקטובר 2012 קבע בית המשפט לענייני משפחה בישראל כי כתביו של קפקא יועברו לספרייה הלאומית.[12] ערעור על פסק דין זה נדחה בבית המשפט המחוזי,[13] ובית המשפט העליון דחה גם הוא את ערעור בנותיה של הופה.[14]
בעניין זה הביע פרופסור דן מירון את דעתו כי מוטב היה לו כתבי קפקא היו מועברים למכון קפקא (גר') במרבאך (אנ') כרצון הבנות, משום שבמכון מרוכז החלק העיקרי של כתבי היד של קפקא, ובמשך עשרות שנים נעשתה שם עבודת מיון ופיענוח על ידי צוות של חוקרים מומחים, שאפשרה את העמדת המהדורה הביקורתית רבת הכרכים של כתבי קפקא. לפי מירון, בית המשפט היה צריך להשיב על השאלה אם הערך היהודי הלאומי של כתבי היד הצדיק את הפגיעה בדיון הספרותי־המחקרי בהם, על ידי הרחקתם ממכון החקר שממימיו שותים חוקרי קפקא בכל אתר ובכל לשון.[15]
עיריית פראג ואגודת פרנץ קפקא מעניקות החל משנת 2001 את פרס פרנץ קפקא לסופר שכתב יצירה בעלת "אופי הומניסטי ותרומה לסבלנות תרבותית, לאומית, לשונית ודתית".
ב-2021, לאחר מאבק משפטי שנמשך כשנתיים, עלו לאתר הספרייה הלאומית מאות כתבי יד של קפקא, מתוך ארכיון מקס ברוד ואוסף כתבי יצירתו. בהם, כתבי יד ספרותיים, מכתבים, קטעי יומן, מחברות ללימוד עברית, טיוטות ואיורים פרי עטו, וניתן לעיין בהם באופן חופשי.[16]
יצירותיו בתיאטרון, בקולנוע ובמוזיקה בישראל
ההצגה "הקוף של קפקא" בעיבוד לתיאטרון של קולין טיבן לסיפורו "דין וחשבון לאקדמיה" הועלתה לראשונה בתיאטרון חיפה במאי 2012 תרגום: שמעון בוזגלו בימוי: אילן תורן, משחק: יוסף אבו ורדה.[17]
הכישוף של קפקא 2005, תסריט מאת דיתה גרי. הסרט זכה בפרס אהוב הקהל בפיצ' של "סיפור שלנו" בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה.
היצירה תמונה למלים מיומנו של פרנץ קפקא: 25 ביוני 1914 ('מיני-אופרה' לסופרן או טנור) נכתבה על ידי יוסף טל בשנת 1978.[18]
מיצירותיו
רומנים
- המשפט (Der Prozeß; פורסם לראשונה ב־1925)
- הטירה (Das Schloß; פורסם לראשונה ב־1926)
- אמריקה או הנעדר: אמריקה (Amerika oder Der Verschollene; פורסם לראשונה ב־1927)
סיפורים קצרים (רשימה חלקית)
- התבוננות או הירהורים (Betrachtung; קובץ סיפורים שהתפרסמו בכתב העת "היפריון" ו"בוהמיה" בין השנים 1908–1910)
- גזר הדין (Das Urteil; פורסם ב־1913)
- הגלגול ( Die Verwandlung; נכתב ב־1912 ופורסם ב־1915)
- דין וחשבון לחברי האקדמיה (Ein Bericht für eine Akademie; נכתב ופורסם ב־1917)
- תנים וערבים (Schakale und Araber ; נכתב ופורסם ב־1917)
- רופא כפרי (Ein Landarzt; פורסם ב־1919)
- במושבת העונשין (In der Strafkolonie; פורסם ב־1919)
- אמן צום (Ein Hungerkünstler; פורסם ב־1922)
- יוזפינה או עם העכברים (Josephine, die Sängerin oder Das Volk der Mäuse; פורסם ב־1924)
- אישה קטנה (Eine kleine Frau; פורסם ב־20 באפריל 1924)
- לפני החוק (Vor dem Gesetz)
יומנים
- יומנים 1910–1923 (פורסם ב־1948)
- מחברות האוקטבו (פורסם ב־1954)
מכתבים
- מכתב אל האב (Brief an den Vater; נכתב בנובמבר 1919)
- מכתבים אל מילנה (Briefe an Milena; נכתבו בין השנים 1920–1923, פורסמו בשנת 1952)
- מכתבים אל המשפחה, חברים ועורכים (Briefe 1902–1924; נכתבו בין השנים 1900–1924, פורסמו לראשונה ב־1959)
- מכתבים אל פליציה (Briefe an Felice; נכתבו בין השנים 1912–1917, פורסמו לראשונה ב־1967)
- מכתבים אל אוטלה ואל המשפחה ('Briefe an Ottla und die Familie; נכתבו בין השנים 1909–1924, פורסמו לראשונה ב־1974)
ספרים שהופיעו בעברית
- רומנים
- אמריקה – (תרגום: יצחק שנהר) שוקן, 1945. (מהדורה נוספת הופיעה בהוצאת מעריב); הנעדר: אמריקה – (תרגום: אברהם כרמל) שוקן, 1997.
- הטירה – (תרגום: שמעון זנדבנק) שוקן, 1955; (תרגום: נילי מירסקי) ידיעות ספרים – אחוזת בית, 2019.
- המשפט – (תרגום: ישורון קשת) שוקן, 1951; (תרגום: ישורון קשת), מעריב לעם, 1960; (תרגום: אברהם כרמל) ירושלים: שוקן, 1992.
- סיפורים
- סיפורים ופרקי התבוננות – (תרגום: ישורון קשת ודן מירון) שוקן, 1964. כל תוכן ספר זה מצוי גם ברופא כפרי וכתבים אחרים שהתפרסמו בימי חייו של הסופר בתרגום אילנה המרמן משנת 2000.
- תיאור של מאבק: סיפורים, פראגמנטים ואפוריזמים מן העזבון – (תרגום: שמעון זנדבנק) שוקן, 1971.
- הגילגול – (תרגום: ישורון קשת) משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1975.
- רופא כפרי: סיפורים קטנים – (תרגום: ישורון קשת) משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1978.
- סיפורים ופרוזה קטנה- (תרגום: אברהם כרמל) שוקן, 1993. (הקובץ מכיל את הסיפורים "הגלגול", "לפני החוק")
- תיאור של מאבק: סיפורים ורשומות מן העיזבון – (תרגום: אברהם כרמל) שוקן, 1994.
- גזר הדין וסיפורים אחרים – (תרגום: אילנה המרמן) עם עובד, 1997.(הקובץ מכיל את "התבוננות", גזר הדין", "רופא כפרי")
- לפני החוק – הקיבוץ המאוחד, 2000.
- רופא כפרי וכתבים אחרים שהתפרסמו בימי חייו של הסופר – (תרגום: אילנה המרמן) עם עובד, 2000. (הקובץ מכיל את "התבוננות", "גזר הדין", המסיק", "הגלגול", "במושבת העונשין", "רופא כפרי", "אמן צום" ואחרים)
- יומנים
- יומנים 1914–1923 – (תרגום: חיים איזק) הוצאת שוקן, 1978, הוצאה שנייה, 2010.
- מחברות האוקטבו – (תרגום: שמעון זנדבק) עם עובד, 1998.
- מכתבים
- מכתב אל אבא – מכתבים אל מילנה – (תרגום: עדנה קורפלנד) שוקן, 1975.
- מכתבים אל פליציה: מבחר – (תרגום: אילנה המרמן) עם עובד, 2003.
- היונה שעל הגג: מכתב אל האב ועוד כתבים מן העזבון – (תרגום: אילנה המרמן) הוצאת עם עובד, 2007.[19]
- מכתבים אל מילנה – (תרגום: יונתן ניראד) הוצאת כרמל, 2014
לקריאה נוספת
- רונלד היימן, קאפקא, הוצאת שוקן, 1986
- ארנסט פאוול, חיי פראנץ קאפקא, דומינו, 1990
- פייטרו צ'טאטי, קפקא, הוצאת דביר, 1992
- נתן אופק, קפקא והקיום היהודי, הוצאת צבעונים, 2002
- גוסטב יאנוך, שיחות עם קפקא, ספרית פועלים, 1987
- מרגרט בובר-נוימן, מילנה, עם עובד, 1996
- שמעון זנדבנק, דרך ההיסוס, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1975
- מכס ברוד, פראנץ קאפקא ביאוגרפיה, עם עובד, 1972
- פליכס ולטש, פראנץ קאפקא, מוסד ביאליק, 1959
- פליקס ולטש, פרנץ קאפקא: דתיות והומור בחייו וביצירתו, מוסד ביאליק, 2014
- שמואל הוגו ברגמן, עם פרנץ קאפקא בבית־הספר, ירושלים שנתון לדברי ספרות ואמנות, 1966
- ז'יל דלז ופליקס גואטרי, קפקא – לקראת ספרות מינורית, רסלינג, 2005[20]
- אבנר להב, בין עונג למוות. קריאה פסיכואנליטית בסיפורי קפקא, כרמל, 2007
- אייל סגל, הרגע המכריע הוא נצחי: הזמן הסטאטי ביצירתו של קפקא, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2008
- שרה לייב, עולמו של קפקא, אוניברסיטה משודרת, 2010.
- גלילי שחר, הפצע של קפקא, הוצאת כרמל, 2008.
- ניקולס מארי, פרנץ קפקא – ביוגרפיה, רסלינג, 2011
- ענת פרי, פרנץ קפקא אמן רעב, התרגום וסוף דבר ענת פרי, ציורים תמר אסף, 2012.
- זיוה שמיר, יוחאי עתריה, חיים נגיד (עורכים), קפקא: פרספקטיבות חדשות, ספרא, 2013
- גל אורן, שברים במראה: שבר ומשבר בספרות האירופית המודרנית, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2014 (״פרנץ קפקא – שבר: אי ודאותו של הקיום״, עמודים 10–24).
- דן מירון, החיה בבית הכנסת – היבטים ביהודיות של פרנץ קפקא, הוצאת אפיק, 2016.
מבחר מאמרים על יצירתו
יותר ממאה מאמרים, מסות קצרות וכתבות נדפסו בעברית על יצירתו של קפקא. כאן מובא רק מבחר מצומצם מהם.
- אלבר קאמי, נספח: התקוה והאבסורד ביצירותיו של פראנץ קפקא, המיתוס של סיזיפוס, 1942.
- גרשון שקד, סיזיפוס ואהסוורוס: הסינדרום הסיזיפי ו"הנעדר" של פרנץ קפקא, דרך הרוח ב', תשס"א 2001.
- הלל ברזל, בין עגנון לקפקא, בקורת ופרשנות 1, תש"ל 1970 (עיון משווה בסיפורים "מדירה לדירה" ו"רופא כפרי")
- יוסף מילמן, נקודות התצפית ומעמדו של הקורא – ב"הטירה" ו"מושבת עונשין" לקפקא, עלי-שיח 6, תשל"ט 1979.
- שרגא אבנרי, "הטירה" של פראנץ קפקא, כמה פנים", כרמלית י"ח, תשל"ג 1973.
- אורי אלטר, התפתלות עם המקרא: מוטיבים מקראיים ברומן "אמריקה" של פרנץ קפקא, מאזנים ע"ד, 11, תש"ס 2000. (המאמר זמין לצפייה במאגר JSTOR לאחר הרשמה)
- דוד פלוסר, פראג של קאפקא, דבר, 15 באוגוסט 1980
- אברהם בנד, פראנץ קאפקא ומשפט בייליס, נדפס בהספרות 22, 1976.
- שמואל הוגו ברגמן, עולמו הדתי של קאפקא: בעקבות ספורו "חקירות של כלב", נדפס בשדמות מ"ז, תשל"ב 1972.
- גל אורן, פתולוגיה מחרידה ומהפנטת, מקור ראשון, מוסף "שבת", 8 באוקטובר 2010 (על יומניו של קפקא)
- גל אורן, קריקטורה של אמן, מקור ראשון, מוסף "שבת", 21 בפברואר 2011 (על הגלגול)
- רן זכות, אור בין החרכים, מקור ראשון, מוסף "שבת", 18 בינואר 2013 (על מוטיב החלון ביצירותיו של קפקא)
- רות נצר. הפצע והרופא. בתוך: השלם ושברו. כינוס מאמרים ממבט פסיכולוגית המעמקים של יונג. כרמל. 2009
- רות נצר. בין דין לחסד. בתוך: נפש הספרות - מסות על ספרות ושירה במבט יונגיאני. כרמל. 2021
- רות נצר. על רישום אחד של קפקא. בתוך: נפש הספרות - מסות על ספרות ושירה במבט יונגיאני. כרמל. 2021
קישורים חיצוניים
אתר האינטרנט הרשמי של פרנץ קפקא (בגרמנית)
פרנץ קפקא, ברשת החברתית פייסבוק
פרנץ קפקא, סרטונים בערוץ היוטיוב
פרנץ קפקא, ברשת החברתית Goodreads
- מת כפי שהרג את גיבוריו, פודקאסט של "כאן"
- מיכאל אוהד, הזבוב בקורי העכביש – דיוקנו של פראנץ קאפקא, דבר, 1 במרץ 1963
- גלילי שחר, הפצע של קפקא
- א.ב. יהושע, רגרסיה בשירות הפרוורסיה, באתר הארץ, 30 באוקטובר 2008
- בבית הכנסת שלנו, באתר הארץ, 09 באפריל 2009, תרגום: דן מירון
- גיטה אבינור, "הטירה, הכפר ומודד הקרקעות", בספרה הפורטת על הפסנתר הכחול, מפעל סופרי חיפה, 1974, עמ' 68–76
- דודו ליברמן וליאור טל שדה, הגות קיומית קפקאית – על הרעיונות מאחורי היצירות של קפקא, פודקאסט, קולות של רוח, מרץ 2020
- דן מירון, הנאומים בקונגרס הציוני עוררו בו חשק לירוק, באתר הארץ, 29 בספטמבר 2008
- דן מירון, עצבות בפלשתינה?!, באתר הארץ, 3 אוקטובר 2008
- דן מירון, הטקסט היחיד שבו ריכז קפקא את מבטו בהוויה יהודית מובהקת, באתר הארץ, 9 אפריל 2009
- דן מירון, פחד נורא מחיית מחמד, באתר הארץ, 11 באפריל 2009
- דן מירון, זה היה לא יותר משום-דבר, באתר הארץ, 14 באפריל 2009
- דן מירון, מי מפחד מהאיש שבקיר? גם ביאליק ואלתרמן, באתר הארץ, 17 באפריל 2009
- גיטה אבינור, "הטירה, הכפר ומודד הקרקעות", הפורטת על הפסנתר הכחול: מאמרים בבקורת הספרות, מפעל סופרי חיפה, 1974
- עופר אדרת, פרסום ראשון: רשימת כתבי היד של קפקא, שהוסתרו בכספות עשרות שנים, באתר הארץ, 17 בספטמבר 2010
- "Franz Kafka literary legal battle ends as Israel's high court rules in favor of library". the Guardian (באנגלית). 8 באוגוסט 2016. נבדק ב-2018-05-24.
{{cite web}}
: (עזרה) - פרנץ קפקא – כתבות ומאמרים בבלוג הספרייה הלאומית
עופר אדרת, הכספות נפתחו: נחשפו ציורים, יומנים ומחברות עברית של קפקא, באתר הארץ, 7 באוגוסט 2019
- מכתבי סליחה מאת סופרים, הלא-כלום הזה שהוא אני, באתר הארץ, 27 בספטמבר 2009
- לפני החוק, תרגום: אילנה המרמן (הקישור אינו פעיל, 16.12.2022)
- צער ראשון, בתרגום ענת פרי, באתר "אורות"
- צליל אברהם, קפקא, סוכן הביטוח שלכם, באתר כאן – תאגיד השידור הישראלי, מתוך ההסכת חיות כיס, 10 בינואר 2018
- שם פריד, כל האנשים שואפים אל החוק, והחוק איננו מלא, מימד החוק ביצירתו של קפקא.
- פרנץ קפקא, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
- אושי דרמן, זהות, אמונה ויהדות על פי פרויד, בלוג באתר בית התפוצות, מאי 2021
- דן מירון, שנת חייו האחרונה של קפקא בברלין | חלק א' | חלק ב' | חלק ג' | חלק ד' | חלק ה' | חלק ו' | חלק ז' | חלק ח' | באתר הארץ, דצמבר 2022
- כתבי פרנץ קפקא בפרויקט גוטנברג (באנגלית)
- פרנץ קפקא, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
- קלייר פאלון, What Does ‘Kafkaesque’ Mean, Anyway? באתר הפינגטון פוסט. (באנגלית)
הערות שוליים
- ^ Kafkas Grabinschrift באתר "פרנץ קפקא" (בגרמנית)
- ^ גלילי שחר, הפצע של קפקא, כרמל, ירושלים, 2008, עמ' 56–57.
- ^ יוסף טל: עד יוסף – זכרונות, הרהורים, סיכומים. הוצאת כרמל, ירושלים (1997) עמ' 48–49
- ^ 1 2 ביוגרפיה של פרנץ קפקא, באתר The Kafka Project, by Mauro Nervi. אוחזר בתאריך 5 בפברואר 2005.
- ^ M Pérez-Álvarez, The Schizoid Personality of Our Time
- ^ June O. Leavitt, The Mystical Life of Franz Kafka: Theosophy, Cabala, and the Modern Spiritual Revival, Oxford University Press, 2011, p. 16
- ^ פרנץ קפקא, רופא כפרי וכתבים אחרים שהתפרסמו בימי חייו של הסופר, עם עובד, 2000, עמ' 361
- ^ 1 2 רע"א 4556/10 אווה דורית הופה נ' האפוטרופוס הכללי ואחרים
- ^
אלעד זרט, גלויה מפרנץ קפקא, באתר "ידיעות אחרונות", 12 נובמבר 2018
- ^ נורית פגי, של מי הירושה הזו? מיהם היורשים החוקיים של עזבונותיהם של מקס ברוד ופרנץ קפקא, ארץ אחרת 55
- ^ עופר אדרת, עכבר העיר אונליין, גנז המדינה: לא נאפשר להוציא מישראל את החומר של קפקא, באתר הארץ, 9 ביולי 2008
עופר אדרת, עכבר העיר אונליין, האישה שמחזיקה את כתבי קפקא בלב תל אביב, באתר הארץ, 17 ביולי 2008
עופר אדרת, המדינה תובעת בבית משפט את העיזבון של פרנץ קפקא, באתר הארץ, 8 בספטמבר 2009
עופר אדרת, הקרב על קפקא, באתר הארץ, 10 בספטמבר 2009
עופר אדרת, מעקב מוסף הארץ, גורל עיזבונו של פרנץ קפקא הגיע לבית המשפט, באתר הארץ, 29 בינואר 2010 - ^ עופר אדרת, בתום 5 שנות דיונים, ביהמ"ש החליט: כתבי קפקא יועברו לספריה הלאומית, באתר הארץ, 14 באוקטובר 2012
- ^ לילך דניאל, המחוזי אישר: עיזבון מקס ברוד, הכולל את כתבי קפקא, יועבר לספרייה הלאומית, "תקדין", 2 ביולי 2015
- ^ בע"מ 6251/15 אווה דורית הופה ואח' נ' עו"ד שמוליק קסוטו ואח' בבית המשפט העליון, 7 באוגוסט 2016
- ^
דן מירון, פסיקה תמוהה, בלשון המעטה, באתר הארץ, 13 באוגוסט 2016
- ^ ירושת המיליונים של האחיות ברונטה והשערורייה הספרותית של בוריס ג'ונסון, באתר ynet, 2021-05-31
- ^ טל פרי, אילו הצגות ישתתפו השנה בפסטיבל התיאטרונטו?, באתר גלובס, 13 במרץ 2012
- ^ תווים ליצירה, באתר על יוסף טל.
- ^ גלילי שחר, אבי עורב, אני יונה, באתר הארץ, 13 ביולי 2007
- ^
חביבה פדיה, רוח הרפאים של סגנון הרזון, באתר הארץ, 20 בספטמבר 2020
- פרנץ קפקא
- אמנים שעל שמם כוכב לכת מינורי
- סופרים יהודים צ'כים
- ממשילי משלים
- סופרים צ'כים כותבי גרמנית
- סופרים גרמנים
- סופרים יהודים גרמנים
- צמחונים צ'כים
- צמחונים יהודים
- מחברי סיפורים קצרים
- פראג: אישים
- אישים שהונצחו על בולי ישראל
- אישים שהונצחו על מדליות ישראל
- אישים שעל שמם פרס ספרותי
- האימפריה האוסטרו-הונגרית: אישים
- בוהמיה: אישים
- נפטרים משחפת
- צ'כים שנולדו ב-1883
- נפטרים ב-1924