Ludvik IX. Francoski
Ludvik IX., splošno znan kot sveti Ludvik ali Ludvik sveti, je bil od leta 1226 do 1270 francoski kralj in najslavnejši med Kapetingi, * 25. april 1214, † 25. avgust 1270.
Ludvik IX. | |
---|---|
Sodobni potret Ludvika IX., naslikan okoli leta 1230 | |
Kralj Francije | |
Vladanje | 8. november 1226 – 25. avgust 1270 |
Kronanje | 29. november 1226 |
Predhodnik | Ludvik VIII. |
Naslednik | Filip III. |
Regent |
|
Rojstvo | 25. april 1214[1] Poissy[1] |
Smrt | 25. avgust 1270[1] (56 let) Tunis[1] |
Pokop | |
Zakonec | |
Potomci med drugimi... |
|
Rodbina | Kapetingi |
Oče | Ludvik VIII. |
Mati | Blanka Kastiljska |
Religija | rimskokatoliška |
Okronan je bil v Reimsu po smrti svojega očeta Ludvika VIII., star komaj dvanajst let. V kraljestvu je kot regentka vladala njegova mati Blanka Kastiljska. Ko je Ludvik postal polnoleten, je mati do njene smrti ostala njegova cenjena svetovalka. Blanka se je med regentstvom spopadala z uporniškimi vazali in zagotovila Kapetingom uspeh v albižanski križarski vojni, ki se je začela 20 let prej.
Kot vladar se je Ludvik IX. soočal s ponavljajočimi se konflikti z nekaterimi najmočnejšimi plemiči svojega kraljestva, kot sta bila Hugo X. Lusignanski in Peter Dreuxski. Istočasno je angleški Henrik III. poskušal obnoviti anžujske celinske posesti, vendar je bil v bitki pri Taillebourgu takoj poražen. Ludvik je priključil več provinc, predvsem dele Akvitanije, Maine in Provanse. Spoštoval je zaobljubo, ki jo je izrekel med molitvijo za ozdravitev med hudo boleznijo, in vodil nesrečno sedmo in osmo križarsko vojno proti muslimanskim dinastijam, ki so vladale v severni Afriki, Egiptu in Sveti deželi. Med sedmo križarsko vojno je bil ujet in odkupljen, med osmo križarsko vojno pa je umrl zaradi griže. Nasledil ga je njegov sin Filip III.
Ludvik IX. je reformiral francoski pravni postopek in ustvaril pravosodni sistem, v katerem so se vlagatelji peticij lahko pritožili na razsodbe neposredno kralju. Prepovedal je sojenja s težkimi fizičnimi preskusi, poskušal končati zasebne vojne in v kazenske postopke uvedel domnevo nedolžnosti. Da bi uveljavil svoj novi pravni sistem, je ustanovil provoste in sodne izvršitelje. Ludvik IX. je užival izjemen ugled v celotnem evropskem krščanskem svetu. Njegove vladavine se pogosto spominjajo kot zlate gospodarske in politične dobe srednjeveške francoske kraljevine. Evropski vladarji so ga včasih prosili, da razsoja v sporih zunaj svojega kraljestva.[2][3]
Njegovi oboževalci so ga več stoletij imeli za idealnega krščanskega vladarja. Njegova viteška spretnost in privlačnost v javnosti sta ga naredili priljubljenega, čeprav so ga sodobniki občasno grajali kot "meniškega kralja".[3][4] Ludvik je bil kljub svojim liberalnim pravnim reformam pobožen kristjan in uveljavljal strogo katoliško ortodoksnost. Sprejel je stroge zakone, ki so kaznovali bogokletje,[5] in se lotil francoskih Judov, vključno s sežiganjem Talmuda po sporu v Parizu.[6] Je edini kanonizirani kralj Francije.
Zgodnja leta
urediRojen je bil 25. aprila 1214 v Poissyju pri Parizu kot sin Ludvika VIII. in Blanke Kastiljske.[7] Njegov stari oče po očetovi strani je bil kralj Filip II. Francoski, po materini strani pa Alfonz VIII. Kastiljski. Mentorji, ki jih je izbrala mati, so ga učili latinščine, javnega nastopanja, pisanja, vojaških veščin in vladanja.
Pri dvanajstih letih mu je umrl oče in Ludvik je bil manj kot mesec kasneje v stolnici v Reimsu okronan za Ludvika IX. Do njegove polnoletnosti je v njegovem imenu vladala njegova mati.[8]
Medtem ko so njegovi sodobniki na njegovo vladavino gledali kot na sovlado kralja in njegove matere, zgodovinarji na splošno verjamejo, da je Ludvik začel samostojno vladati leta 1234, njegova mati pa je prevzela bolj svetovalno vlogo[2] in imela močan vpliv nanj do svoje smrti leta 1252.[8][9]
Križarske vojne
urediLeta 1229 je Ludvikova mati s sklenitvijo sporazuma z Rajmondom IV. Toulouškim končala albižansko križarsko vojno. Ludvik je odšel na dve križarski vojni: sedmo leta 1248 in osmo leta 1270.
Sedma križarsla vojna
urediLudvik in njegovi privrženci so se v Egiptu izkrcali 4. ali 5. junija 1249 in svojo kampanjo začeli z zavzetjem pristanišča Damietta.[10][11] Napad je v muslimanskem Ajubidskem sultanatu povzročil nekaj motenj, še posebej, ker je bil sultan al-Malik as-Salih Najm al-Din Ajub na smrtni postelji. Pohod Evropejcev iz Damiette proti Kairu skozi delto Nila je potekal počasi. Sezonska visoka gladina Nila in poletna vročina sta jim onemogočala napredovanje.[12] [18] Ajubidski sultan je v tem času je umrl. Oblast v državi je prevzela njegova vdova in sultanova žena Šadžar al-Durr.
8. februarja 1250 je Ludvik v bitki pri al-Mansuri izgubil svojo vojsko,[13] njega pa so ujeli. Izpustili so ga po plačilu odkupnine 400.000 turskih liver (približno 80 milijonov sedanjih USD) in predaji mesta Damietta.[14]
Štiri leta v Jeruzalemskem kraljestvu
urediLudvik je po osvoboditvo preživel štiri leta v Jeruzalemskem kraljestvu, večinoma v Akonu, Cezareji in Jaffi, kjer je pomagal obnavljati obrambne položaje[15] in vzdrževal diplomatske odnose s Sirijo in Egiptom. Spomladi 1254 se je s svojo preživelo vojsko vrnil v Francijo.[16]
Ludvik je izmenjal več pisem in odposlancev z mongolskimi vladarji tistega obdobja. Leta 1248 so k Ludviku prišli odposlanci mongolskega vojaškega poveljnika Eldžigideja, nameščenega v Armeniji in Perziji.[17] Eldžigidej je predlagal, da bi se kralj Ludvik izkrcal v Egiptu, medtem ko bi on sam napadel Bagdad, da bi preprečil muslimanom Egipta in Sirije, da bi združili svoje sile. Ludvik je poslal v Mongolijo dominikanskega duhovnika Andréja de Longjumeauja kot odposlanca k velikemu kanu Gujuku. Gujuk je pred njegovim prihodom umrl, Gujukova vdova in regentka Ogul Kajmiš pa je kraljevo diplomatsko ponudbo zavrnila.[18]
Ludvik je na mongolski dvor poslal še enega odposlanca, frančiškana Viljema iz Rubrucka, ki je obiskal velikega kana Mongkeja in več let preživel na mongolskem dvoru. Leta 1259 je vladar Zlate horde Berke od Ludvika zahteval pokornost.[19] V nasprotju z njim sta mongolska kana Mongke in Kublajev brat Hulegu francoskega kralja pisno prosila za vojaško pomoč, vendar pismo nikoli ni prispelo do Francije.[20]
Osma križarska vojna
urediNa seji parlamenta v Parizu 24. marca 1267 so Ludvik in njegovi trije sinovi "prevzeli križ". Ko je izvedel za poročila misijonarjev, se je Ludvik odločil, da bo pristal v Tunisu, in naročil svojemu mlajšemu bratu Karlu Anžujskemu, naj se mu tam pridruži. Križarji, med katerimi je bil tudi bodoči angleški kralj Edvard I., so se 17. julija 1270 izkrcali v Kartagini, nakar je v taboru izbruhnila bolezen. Mnogi so umrli zaradi griže, 25. avgusta tudi sam Ludvik.[15][21]
Otroci
uredi- Blanka (12. julij/4. december 1240 – 29. april 1244), umrla v otroštvu[22]
- Izabela (2. marec 1241 – 28. januar 1271), poročena s Teobaldom II. Navarskim[23]
- Ludvik (23. september 1243/24. februar 1244 – 11. januar/2. februar 1260), zaročen z Berengarijo Kastiljsko[24]
- Filip III. (1. maj 1245 – 5. oktober 1285), poročen z Itabelo Aragonsko in drugič z Marijo Brabantsko
- Ivan (1246/1247 – 10. marec 1248), umrl v mladosti[22]
- Ivan Tristan (8. april 1250 – 3. avgust 1270), grof Valonije, poročen z Jolando II. Neversko[22]
- Peter (1251 – 6./7. april 1284),[22]grof Percheja in Alençona, poročen z Ivano Châtillonsko
- Blanka (začetek 1253 – 17. junij 1320), poročeno s Ferdinandom de la Cerda, infanta Kastilje[22]
- Margareta (začetek 1255 – julij 1271), poročena z Ivanom I. Brabantskim
- Robert (1256 – 7. februar 1317), grof Clermonta,[22] poročen z Beatriko Burgundsko;[22] ko je zakonita moška linija Filipa III. leta 1589 izumrla, je francoska krona prešla na njegovega potomca Henrika IV., prvega burbonskega kralja
- Neža (1260 – 19./20. december 1327), poročena z Robertom II. Burgundskim[22]
Ludvikova in Margaretina otroka, ki sta umrla v otroštvu, sta bila pokopana v cistercijanski opatiji Royaumont. Leta 1820 sta bila prenešena v baziliko Saint-Denis.[25]
Smrt in zapuščina
urediLudvik je umrl v Tunisu 25. avgusta 1270 v epidemiji dizenterije, ki je zajela njegovo vojsko.[21][26][27] V skladu z evropskimi navadami je bilo njegovo telo izpostavljeno postopku, znanemu kot mos teutonicus, preden so bili njegovi posmrtni ostanki vrnjeni v Francijo.[28] Nasledil ga je sin Filip III.
Ludvikov mlajši brat Karel I. Neapeljski je shranil njegovo srce in drobovje in ju prenesel v stolnico v Monrealu blizu Palerma.[29] Ludvikove kosti so v dolgem sprevodu prenesli po kopnem čez Sicilijo, Italijo, Alpe in Francijo in jih pokopali v kraljevi nekropoli v Saint-Denisu maja 1271.[30] Karel I. in Filip III. sta kasneje razdala številne Ludvikove relikvije, da bi spodbudila Ludvikovo čaščenje.[31]
Družinsko drevo
uredi16. Ludvik VI. Francoski | ||||||||||||||||
8. Ludvik VII. Francoski | ||||||||||||||||
17. Adelajda Mauriennska | ||||||||||||||||
4. Filip II. Francoski | ||||||||||||||||
18. Teobald II. Šampanjski | ||||||||||||||||
9. Adela Šampanjska | ||||||||||||||||
19. Matilda Koroška | ||||||||||||||||
2. Ludvik VIII. Francoski | ||||||||||||||||
20. Balduin IV. Hainautski | ||||||||||||||||
10. Balduin V. Hainautski | ||||||||||||||||
21. Alica Namurska | ||||||||||||||||
5. Izabela Hainautska | ||||||||||||||||
22. Thierry Flandrijski | ||||||||||||||||
11. Margareta I. Flandrijska | ||||||||||||||||
23. Sibila Anžujska | ||||||||||||||||
1. Ludvik IX. Francoski | ||||||||||||||||
24. Alfonz VII. Leonski in Kastiljski | ||||||||||||||||
12. Sančo III. Kastiljski | ||||||||||||||||
25. Berengarija Barcelonska | ||||||||||||||||
6. Alfonz VIII. Kastiljski | ||||||||||||||||
26. García Ramírez Navarski | ||||||||||||||||
13. Blanka Navarska | ||||||||||||||||
27. Margareta L'Aiglska | ||||||||||||||||
3. Blanka Kastiljska | ||||||||||||||||
28. Gotfrid Anžujski | ||||||||||||||||
14. Henrik II. Angleški | ||||||||||||||||
29. cesarica Matilda | ||||||||||||||||
7. Eleanora Angleška | ||||||||||||||||
30. Viljem X, Akvitanski | ||||||||||||||||
15. Eleonora Akvitanska | ||||||||||||||||
31. Aénora Châtelleraultska | ||||||||||||||||
Čaščenje Ludvika kot svetnika
urediLudvik | |
---|---|
Francisco Pacheco: San Luis, Rey de Francia (Sveti Ludvik, kralj Francije) | |
kralj Francije spovednik | |
Rojstvo | 25. april 1214[1] Poissy[1] |
Smrt | 25. avgust 1270[1] (56 let) Tunis[1] |
Čaščenje | Rimskokatoliška cerkev Angličanska zveza cerkva |
Kanonizacija | 11. julij 1297, Rim, Papeška država, razglašalec papež Bonifacij VIII. |
God | 25. avgust |
Atributi | trnova krona, krona, žezlo, globus, meč, fleur-de-lis, plašč in drugi deli francoskih regalij |
Zavetnik |
|
Papež Bonifacij VIII. je leta 1297 objavil Ludvikovo kanonizacijo.[32] Bil je edini francoski kralj, razglašen za svetnika,[33] in pogosto zgled idealnega krščanskega vladarja.[32]
Sestre usmiljenke sv. Ludvika, imenovane v njegovo čast, so rimskokatoliški verski red, ustanovljen leta 1803 v mestu Vannes v Franciji.[34] Podoben red, Sestre sv. Ludvika, je bil ustanovljen leta 1842 v Juillyju.[35][36]
Častijo ga kot sozavetnika Tretjega reda svetega Frančiška, ki ga priznava kot člana reda. Ko je postal kralj, je v njegovi hiši ob običajnih dnevih jedlo več kot sto revežev. Pogosto je tem gostom stregel kar on. Njegova dobrodelna dejanja, skupaj z njegovimi pobožnimi verskimi praksami, so ustvarila legendo, da se je pridružil Tretjemu redu, čeprav je malo verjetno, da se mu je kdaj dejansko pridružil.[37]
Sklici
uredi- ↑ 1,0 1,1 1,2 1,3 1,4 1,5 1,6 1,7 Record #118729411 // Gemeinsame Normdatei — 2012—2016.
- ↑ 2,0 2,1 "Goyau, Georges. "St. Louis IX." The Catholic Encyclopedia. Vol. 9. New York: Robert Appleton Company, 1910. 24 Feb. 2013". Pridobljeno 29. septembra 2014.
- ↑ 3,0 3,1 "Louis IX, king of France". Encyclopedia Britannica. Pridobljeno 25. februarja 2021.
- ↑ Bouquet, Martin (1840–1904). [https://gallica.bnf.fr/ark:/12148/bpt6k50141v Recueil des historiens des Gaules et de la France. Tome 23].
- ↑ Bobineau, Olivier (8. december 2011). "Retour de l'ordre religieux ou signe de bonne santé de notre pluralisme laïc ?". Le Monde.fr (francosko). Pridobljeno 27. oktobra 2015.
- ↑ "The Pope Who Saved the Talmud". The 5 Towns Jewish Times. 15. junij 2013. Pridobljeno 29. septembra 2014.
- ↑ Vie de St Louis. Ur. H.-F. Delaborde, Pariz, 1899.
- ↑ 8,0 8,1 "Louis IX". Encarta. Microsoft Corporation. 2008.
- ↑ Shadis 2010, str. 17-19.
- ↑ »Crusades: Crusades of the 13th century«. Encarta. Microsoft Corporation. 2009. Arhivirano iz prvotnega spletišča dne 28. oktobra 2009.
- ↑ Tyerman 2006, str. 787.
- ↑ "Lives of Saints". John J. Crawley & Co., Inc. Pridobljeno 29. septembra 2014.
- ↑ Dupuy 1993, str. 417.
- ↑ Tyerman 2006, str. 796.
- ↑ 15,0 15,1 "Bréhier, Louis. "Crusades." The Catholic Encyclopedia. Vol. 4. New York: Robert Appleton Company, 1908. 24. februar 2013". Pridobljeno 29. septembra 2014.
- ↑ "Crusades: Crusades of the 13th century". Encarta. Microsoft Corporation. 2009. Arhivirano iz izvirnika 28. oktobra 2009.
- ↑ Jackson 1980, str. 481-513.
- ↑ Grousset, René (1970). The Empire of the Steppes: A History of Central Asia. Durham, New Carolina: Rutgers University Press. ISBN 9780813513041. Pridobljeno 29. septembra 2014.
- ↑ Sinor, Denis (1999). »The Mongols in the West«. Journal of Asian History. 33 (1): 1–44. ISSN 0021-910X.
- ↑ Aigle, Denise (2005). »The Letters of Eljigidei, H¨uleg¨u and Abaqa: Mongol overtures or Christian Ventriloquism?« (PDF). Inner Asia. 7 (2): 143–162. doi:10.1163/146481705793646883. S2CID 161266055. Pridobljeno 26. februarja 2017.
- ↑ 21,0 21,1 Magill & Aves, str. 606.
- ↑ 22,0 22,1 22,2 22,3 22,4 22,5 22,6 22,7 Richard 1983, str. xxiv.
- ↑ Jordan 2017, str. 25.
- ↑ Jordan 2017, str. 25-26.
- ↑ Brown 1990, str. 810.
- ↑ Cross & Livingstone, str. 1004.
- ↑ Lock, str. 183.
- ↑ Westerhof 2008, str. 79.
- ↑ Gaposchkin, str. 28.
- ↑ Gaposchkin, str. 28–29.
- ↑ Gaposchkin, str. 28–30, 76.
- ↑ 32,0 32,1 Louis IX, Oxford Dictionary of Saints. Oxford University Press, 2004. str. 326.
- ↑ »Louis«. The New Encyclopædia Britannica: Micropædia. Zv. 7 (15 izd.). 1993. str. 497. ISBN 9780852295717.
- ↑ »Who We Are«. Sisters of Charity of St. Louis. 2017. Pridobljeno 26. februarja 2017.
- ↑ "Our Father and Patron St. Louis / St. Louis, King of France, 1214–1270 AD" St. Louis Handbook for Schools. Sisters of St Louis. str. 8.
- ↑ »Our history«. Sisters of St Louis. 2015. Pridobljeno 26. februarja 2017.
- ↑ [ https://www.archstl.org/sacred-worship Arhivirano 2019-01-22 na Wayback Machine. "Saint Louis, King of France, Archdiocese of St. Louis, MO]". Pridobljeno 29. septembra 2014.
- ↑ »Optional Memorial of Saint Louis of France | USCCB«. bible.usccb.org (v angleščini). Pridobljeno 10. oktobra 2022.
- ↑ Lesser Feasts and Fasts 2018 (v angleščini). Church Publishing, Inc. 1. december 2019. ISBN 978-1-64065-235-4.
Viri
uredi- Brown, Elizabeth A. R. (Autumn 1990). »Authority, the Family, and the Dead in Late Medieval France«. French Historical Studies. 16 (4): 803–832. doi:10.2307/286323. JSTOR 286323.
- Cross, Frank Leslie; Livingstone, Elizabeth A., ur. (2005). The Oxford Dictionary of the Christian Church. Oxford University Press. ISBN 0192802909.
- Davis, Jennifer R. (Autumn 2010). »The Problem of King Louis IX of France: Biography, Sanctity, and Kingship«. Journal of Interdisciplinary History. 41 (2): 209–225. doi:10.1162/JINH_a_00050. S2CID 144928195.
- Dupuy, Trevor N. (1993). The Harper Encyclopedia of Military History. HarperCollins. ISBN 9780062700568.
- Gaposchkin, M. Cecilia. (2008). The Making of Saint Louis: Kingship, Sanctity, and Crusade in the Later Middle Ages. Cornell University Press. ISBN 9780801476259.
- Jackson, Peter (Julij 1980). »The Crisis in the Holy Land in 1260«. The English Historical Review. 95 (376): 481–513. doi:10.1093/ehr/XCV.CCCLXXVI.481. ISSN 0013-8266. JSTOR 568054.
- Jordan, William Chester (1979). Louis IX and the Challenge of the Crusade: A Study in Rulership. Princeton. ISBN 9780691052854.
- Jordan, William C. (2017). »A Border Policy? Louis IX and the Spanish Connection«. V Liang, Yuen-Gen; Rodriguez, Jarbel (ur.). Authority and Spectacle in Medieval and Early Modern Europe: Essays in Honor of Teofilo F. Ruiz. Routledge.
- Le Goff, Jacques (2009). Saint Louis. University of Notre Dame Press. ISBN 978-0268033811.
- Lock, Peter (2013). The Routledge Companion to the Crusades. Routledge. ISBN 978-1135131371.
- Magill, Frank Northen; Aves, Alison, ur. (1998). Dictionary of World Biography: The Middle Ages. Zv. 2. Routledge. ISBN 1579580416.
- Shadis, Miriam (2010). Berenguela of Castile (1180–1246) and Political Women in the High Middle Ages. Palgrave Macmillan. ISBN 978-0-312-23473-7.
- Richard, Jean (1983). Lloyd, Simon (ur.). Saint Louis: Crusader King of France. Prevod: Birrell, Jean. Cambridge University Press.
- Streyer, J.R. (1962). »The Crusades of Louis IX«. V Setton, K.M. (ur.). A History of the Crusades. Zv. II. Philadelphia. str. 487–521.
- Sumption, Jonathan (1978). The Albigensian Crusade. Faber and Faber. ISBN 978-0571200023.
- Tyerman, Christopher (2006). God's War: A New History of the Crusades. The Belknap Press of Harvard University Press.
- Westerhof, Danielle (16. oktober 2008). Death and the Noble Body in Medieval England. Boydell Press. ISBN 978-1843834168.
Ludvik IX. Francoski Rojen: 25. april 1214 Umrl: 25. avgust 1270
| ||
Vladarski nazivi | ||
---|---|---|
Predhodnik: Ludvik VIII. |
Kralj Francije 1226 – 1270 |
Naslednik: Filip III. |