Мирослављево јеванђеље
Мирослављево јеванђеље | |
---|---|
Народни музеј у Београду, Србија | |
Мирослављево јеванђеље, страна 1 | |
Тип | Јеванђелистар |
Датум настанка | 12. век |
Место настанка | Рашка |
Језици | Српскословенски језик српске редакције и рашке ортографије |
Писари | Непознат, погрешно се веровало да се звао Варсамелон |
Илуминирао/ла | Глигорије дијак |
Патрон | Хумски кнез Мирослав |
Материјал | Пергамент; текст писан пером, мрком и црном бојом, наслови црвеном; илуминације цртане пером, бојене четкицом црвеном, зеленом, жутом и белом бојом, украшене златом |
Величина | 41,8 цм × 28,4 цм ; 181 фолио (362 стране) |
Формат | 2 ступца по страни |
Стање | Недостаје 166. лист, који се налази у Руској националној библиотеци у Санкт Петербургу, заведен као „Лист из Мирославова евангелиа Ф.п. И. Но.83“ |
Писмо | Ћирилица |
Садржај | Богослужбена књига у којој су текстови распоређени према читањима у току црквене године |
Илуминација | Најчешћи украси су иницијали, затим минијатуре, док су заставице употребљене ретко. Минијатуре су углавном декоративне и ретко илуструју текст |
Примерци | Преводу грчког јеванђелистара цариградске цркве Св. Софије |
Раније поседовање | Епископска црква Св. Петра и Павла у Бијелом Пољу; Манастир Хиландар |
Откривен | зима 1845/46. |
Приступни број | инв. бр. 1536 |
Остало | Потпис Глигорија дијака на крају текста „Ја грешни Глигорије дијак недостојан да се назовем дијаком заставих ово Јеванђеље златом кнезу великославному Мирославу сину Завидину а мене господине не заборави грешнога но ме сачувај себи” |
Мирослављево јеванђеље је кодекс, односно рукописна књига. То је један од најзначајнијих ћириличких споменика српске и јужнословенске, односно српско-словенске писмености из 12. века. Мирослављево јеванђеље је по свом саставу јеванђелистар, богослужбена књига у којој су текстови распоређени према читањима у току црквене године. Писано је за Мирослава, брата великог жупана Стефана Немање, кнеза хумског за потребе његове задужбине цркве светог Петра на Лиму, око које је касније настало Бијело Поље, потиче с краја 12. века, највероватније из претпоследње деценије (1180–1191).[1][2] Мирослављев ктиторски натпис на задужбини такође сведочи о развоју наше писмености.[3] Поједини историчари сматрају да је кнез Мирослав претходно био богумил (патарен) јер је у то доба овај верски покрет био веома снажан али за ову хипотезу не постоје чврсти докази.[3] Хумски кнез Мирослав био је ожењен сестром босанског бана Кулина. По типу то је пуно изборно јеванђеље - апракос, што значи да има читања за сваки дан, по Пасхи, по Педесетници, по новом лету, као и празнична и пригодна читања.[2] Мирослављев пуни апракос се разликује од осталих јужнословенских и источнословенских (староруских) пуних апракоса што га чини јединственим, односно оригиналним у односу на распрострањенији тип мстиславско-вукановски пуни апракос.[2] Текст се сврстава у најстарију словенску редакцију, која се одликује тачношћу, верношћу оригиналу, јасноћом, а у коју још спадају Маријино, Асеманово, Остромирово јеванђеље, Савина књига итд.[2] Јеванђеље има 181 лист, текст је писан на белом, танком пергаменту, у два ступца, словима уставне ћирилице и украшен је са око триста стилизованих минијатура и иницијала у боји и злату. Сматра се да је пренето на Свету Гору, заједно са Вукановим јеванђељем, у време оснивања манастира Хиландар (око 1198. године), где су се налазила до средине (Вуканово), односно до краја 19. века (Мирослављево).[4] Мирослављев (1180-1191) и Вуканов (1196-1202) јеванђелистар су најстарије сачуване ћириличне књиге у Србији, док Маријин јеванђелистар из 11. века, писан глагољицом, упућује такође на наше штокавско говорно поднебље.
Рукопис Мирослављевог јеванђеља налази се у Београду, у Народном музеју, сем једног листа који се чува у Националној библиотеци Русије у Санкт Петербургу.[5][6][а] Рукопис је због ратних и кризних догађаја у 20. веку, а у односу на минули манастирски период претрпео велика оштећења, док лист који се налази у Санкт Петербургу данас важи за најбоље очуван фрагменат од целог јеванђеља. Сматра се да су ипак највећа оштећења на рукопису настала у мирнодопско време 1966. године током његовог нестручнога јавног излагања у стакленој витрини под јаким сијаличним светлом у Народном музеју које је само убрзало процес „исушивања" пергамента. Стање рукописа је током 1970-их било нарочито алармантно да би његово проглашење за културно добро од изузетног значаја 1979. године пресудно утицало да се две године касније формира посебан новчани фонд за рестаурацију и конзервацију јеванђеља. Од јуна 2005. године Мирослављево јеванђеље уврштено је у Унеско листу „Памћење света" (енгл. Memory of the World), на којој је за сада само 120 докумената од изузетног и универзалног значаја.[7] Упис у ову листу потврда је изузетног значаја и вредности Мирослављевог јеванђеља, а уједно и обавеза његовог очувања за добробит човечанства.[8][9] Од 2009. године Мирослављево јеванђеље увршћено је у Унескову „Светску дигиталну библиотеку" (енгл. World Digital Library).[10] Назив овом кодексу (рукопису) дао је Стојан Новаковић, тадашњи управник Народне библиотеке у Београду.
Од када је пренето из Хиландара у Београд 1896. године, Мирослављево јеванђеље је са државом Србијом и српским народом преживљавало све бурне историјске догађаје 20. века, у правом смислу тих речи.[11]
Садржај кодекса
[уреди | уреди извор]Назив Мирослављево јеванђеље потиче с краја 19. века, када је тај назив овом рукопису дао Стојан Новаковић, тадашњи управник Народне библиотеке у Београду.[12] Ради се заправо о преводу грчког јеванђелистара[б] цариградске цркве Свете Софије.[6] Преписано је са предлошка који води порекло од македонских глагољских јеванђеља.[13]
Мирослављево јеванђеље показује развијен систем књижног украса, заснован на западњачкој и византијској традицији. Стил минијатура у основи је романички, а садржи и византијске утицаје. У њему су заступљени иницијали карактеристични за романичку минијатуру, често пореклом из острвске (инсуларне) и пре—каролиншке уметности, као и једноставнији иницијали византијског порекла.[5] Ово дело заправо представља једно од најважнијих сведочанстава о тадашњим уметничким утицајима Запада на Исток и обратно.[8]
Изглед кодекса
[уреди | уреди извор]Мирослављево јеванђеље писано је на старословенском језику, српске редакције и рашке ортографије.[5] По правопису представља први и једини примерак зетско—хумске школе. Доказ је развијене писарске, односно калиграфске традиције у Захумљу. Представља споменик који сведочи о пореклу укупне ћириличке писмености.[13]
Кодекс је писан у два ступца по страни, на танком, белом[6] пергаменту формата 41,8 цм × 28,4 цм. Садржи 181 лист, односно 362 стране.[13] Текст Јеванђеља је писан пером у две колумне, мрком и црном бојом, а већина наслова црвеном. Књига садржи 296 минијатура цртаних пером, а затим бојених четкицом. Минијатуре су бојене црвеном, зеленом, жутом и белом бојом и украшене су златом, а у облику су заставица и иницијала.[5]
Кодекс је повезан у дрвене корице пресвучене кожом. Повез није првобитан, већ је вероватно из 14. века (према другим изворима 15-16. век), а претпоставља се да је преузет са неког другог рукописа, што потврђује његова величина, као и техничке и стилске одлике. Украшен је монограмима, флоралним орнаментом и концентричним круговима на укрсницама линија. На основу монограма се претпоставља да потиче из неког од светогорских манастира.[5][9][13]
Настанак Мирослављевог јеванђеља
[уреди | уреди извор]Запис на последњем, 181. листу jеванђеља говори да га је поручио хумски кнез Мирослав, брат великог жупана Стефана Немање. Мирослављево јеванђеље је, вероватно, било намењено његовој задужбини — епископској цркви Св. Петра и Павла у Бијелом Пољу на Лиму, а претпоставља се да је тамо могло бити исписано и илустровано.[5]
Одговор на питање ко је писао Мирослављево јеванђеље још није опште прихваћен. На крају текста налази се запис који гласи: „ја писах алилујаре Глигорије”, а испод овога следи и чувени запис:
„ | Ја грешни Глигорије дијак недостојан да се назовем дијаком заставих ово Јеванђеље златом кнезу великославному Мирославу сину Завидину а мене господине не заборави грешнога но ме сачувај себи... | ” |
Сасвим на крају Јеванђеља, испод Григоријевог записа, написана је само једна реч — „Варсамелон”.
Из овог записа произилази да је Глигорије писао алилујаре и наслове (црвеним мастилом), а главни писар текстове јеванђеља (црним мастилом). У другом запису назначено је да је Глигорије „заставио златом” односно украсио Јеванђеље (старословенски: заставити — украсити). Српска наука сматра да је највећи део текста Мирослављевог јеванђеља писао анонимни главни писар, који је раније неосновано назван Варсамелеон. Реч „варсамелеон” је заправо славинизирана грчка сложеница βάλσαμελαιον и значи „балсамово уље”. Ова реч, написана руком главног писара, била је погрешно тумачена као име.[13]
Илуминације
[уреди | уреди извор]Минијатуре, иницијали и заставице Мирослављевог јеванђеља спадају у најлепше српске средњовековне књижне украсе. У њима су присутни елементи западног, романског стила. Нарочито у начину цртања мотива и примене боја. Најчешћи украси су иницијали, затим минијатуре, док су заставице употребљене ретко. Минијатуре су углавном декоративне и ретко илуструју текст.
Иницијали су уочљиви и захватају по неколико редова текста. Има их насликаних и између стубаца. Сви су богато украшени орнаментима, плетеницом са две или више међусобно уплетених трака, или се у сплету лишћа лако препознају контуре слова. Поред ових има и иницијала украшених животињама, маскама, као и људским ликовима. Све заставице, осим прве на којој су приказани јеванђелисти Јован, Марко и Лука под аркадама, једноставног су изгледа и цртане су пером. Најпознатије минијатуре, уз поменуту заставицу са јеванђелистима, јесу иницијал „В” — јеванђелиста Марко, иницијал „В” — Александар Велики, иницијал „В” — Марија Магдалена. Треба поменути и иницијал „П” са две птице, који је употребљен за лого Народног музеја. Међу најлепше минијатуре сврставају се „Дијак за пултом” и „Дијак међу лавовима”.[9][13]
Основна средства изражавања илуминатора Мирослављевог јеванђеља су линија и боја. Палета је сведена, а односи боја звучни. При обради људске фигуре волумен је углавном постигнут цртежом. Инкарнати су светлоружичасти или је остављено да се види боја пергамента, а пластичност је постигнута наношењем руменила на истакнуте површине лица. Пропорције су здепасте, а драперије следе и наглашавају облике тела.[5]
Несвакидашње путешествије Мирослављевог јеванђеља
[уреди | уреди извор]Раздаљина између Бијелог Поља, где је настало, и Београда, где се данас чува, је 332 км. На свом седам и по векова дугом путу до Београда Мирослављево јеванђеље је прешло више од 15 хиљада километара. Захваљујући овом вишевековном путешествију, као неми сведок српске историје, избегло је судбину многих других украдених и спаљених књига.[6]
Мирослављево јеванђеље у Хиландару
[уреди | уреди извор]Не зна се када је тачно јеванђеље пренето из манастира Светог Петра у манастир Хиландар. Претпоставља се да се то десило у 17. веку, заједно са манастирским повељама.[13]
За Мирослављево јеванђеље српска наука је сазнала релативно касно, тек у другој половини 19 века. Љубомир Стојановић, својевремено водећи стручњак за старословенски језик и књижевност, посетио је 1891. године Хиландар. Циљ његове посете био је проучавање Мирослављевог јеванђеља. Упркос ометањима бугарских монаха, професор Стојановић је успео да дође до Јеванђеља, да га делимично проучи и направи прве исписе.[6]
Фолио 166
[уреди | уреди извор]Архимандрит Порфирије Успенски је у зиму 1845/46. године посетио Хиландар. Кришом је украо један лист исекавши га из књиге (фолио 166; по нашој пагинацији 330—331) и пренео га у Русију, где се и данас чува тај украдени део.
Током наредних 28 година о „листу српског јеванђеља из 12. века” написано је неколико приказа у којима су се о вредности и лепоти његових украса изрицале најпохвалније речи. У јавности се, под именом "петроградски лист", први пут у новијој историји појављује на археолошкој изложби у Кијеву 1874. године, где га је и фотографисао Стојан Новаковић, тадашњи управник Народне библиотеке у Београду, који је и читавом рукопису дао име Мирослављево јеванђеље.[12]
На листу се налазе чтенија (читања) за 7. (20.) јануар, празник Светог Јована Крститеља, украшена иницијалом са ликом Вавилонске блуднице — метафором за злу Иродијаду, жену цара Ирода, која од мужа захтева главу светог Јована. То је био једини наги женски лик у књизи.[6]
Од тада до данас овај лист је само једанпут боравио у Србији. Током пролећа 2015. године био је изложен у Вуковом и Доситејевом музеју у Београду.[14][15] Покренута је акција да се овај лист врати у Србију,[16] а у октобру 2019. је потписан и споразум са Русијом о размени седам слика Николаја Константиновича Рериха које су у власништву Народног музеја Србије за ову страницу. Ово је изазвало бројне контроверзе.[17]
Повратак у Србију
[уреди | уреди извор]Велико залагање српских свештених кругова, као и српских научника довело је до тога да млади краљ Александар Обреновић о Ускрсу 1896. године посети Хиландар. Том приликом он је, желећи да отплати дугове манастира и тако га врати под српски суверенитет, богато даривао манастир, који је био у веома тешкој материјалној ситуацији, а Хиландарци су му, за узврат, поклонили своје највредније реликвије: Мирослављево јеванђеље и Оснивачку повељу манастира Хиландара, коју је издао Стефан Немања (Свети Симеон) (повеља је у међувремену изгубљена).[18] Краљу је рукопис лично уручио чешки монах и један од тада најученијих људи у манастиру Сава Хиландарац. Рукописи су под будним оком краља и његове пратње стигли у Београд.
Два дана пошто је краљ напустио Хиландар, у манастир је стигао тајанствени човек из Санкт Петербурга, са намером да откупи Мирослављево јеванђеље по било којој цени.[6][12]
У Мајском преврату, у ноћи 28. на 29. мај 1903. године, краља Александра и његову супругу Драгу убила је група официра завереника. Те ноћи из дворског сефа нестало је Мирослављево јеванђеље и наредних 11 година није се знало где се оно налазило, а српска штампа се помно бавила овом крађом и потрагом за највреднијом српском реликвијом.[6]
Први светски рат
[уреди | уреди извор]Уочи објаве рата Србији, 1914. године, главни део Трезора Народне банке Србије (Државна благајна), у коме се налазио државни новац и златне резерве, евакуисан је из Београда у Крушевац. У међувремену је краљевски библиотекар из Тополе, пакујући књиге и документацију краља Петра за евакуацију, у једном од сандука пронашао Мирослављево јеванђеље и знајући о каквој се реликвији ради, предао га регенту Александру. Не зна се како је јеванђеље доспело у посед краља Петра.
Мирослављево јеванђеље је, са осталим драгоценостима, пренето је у Крушевац и запаковано као велика драгоценост. Тако је Државна благајна, а са њом и Мирослављево јеванђеље, пратила кретање српске владе од Крушевца до Ниша, Краљева и Рашке, а потом је 1915. године следила повлачење српске војске, преко Пећи, Подгорице, Скадра и Светог Јована Медовског до Крфа. Октобра 1915. године у Рашку су га донели министри Љуба Давидовић и Воја Маринковић и предали А. Левићу, начелнику Државног књиговодства. По наредби Левићевој, о њему је лично водио бригу М. Стевчић благајник државног трезора.[19] Упаковано и уметнуто у једно сандуче од дасака, прошло је албанску "голготу", три месеца делећи судбину - заједно са државним трезором.
Јеванђеље се неко време налазило на Крфу, у сефу Државне благајне, а потом је предато на старатељство српској влади, председнику Николи Пашићу и министру Стојану Протићу. По окончању рата, 1918. године, реликвија се са владом безбедно вратила у Београд.[6][12]
Други светски рат
[уреди | уреди извор]Између два светска рата Мирослављево Јеванђеље је остало у поседу породице Карађорђевић, упркос одлуци Министарства просвете из 1903. године да се преда на чување Народној библиотеци Србије. Чувано је у трезору Главне државне благајне.[20] Кнез Павле Карађорђевић, који се у то време старао о Мирослављевом јеванђељу, поклонио га је 1935. године сопственом музеју. Тако је у бомбардовању, 6. априла 1941. године, рукопис избегао судбину више стотина средњовековних повеља, рукописних књига и инкунабула, скоро 50 хиљада комплета часописа и новина и око 350 хиљада књига, које су изгореле у до темеља сравњеној згради Народне библиотеке на Косанчићевом венцу.
Немци су одмах по уласку у Београд почели да трагају за Мирослављевим јеванђељем и другим вредним реликвијама. Међутим, Двор је још 1940. године предао Јеванђеље Народној банци Србије на чување. Почетком рата оно је склоњено у филијалу у Ужицу. У страху од Немаца рукопис је предат игуману оближњег манастира Рача који га је закопао у олтару.[21] Манастир Рача је од 1941. до 1943. године неколико пута био пљачкан и паљен, али Мирослављево јеванђеље није ни пронађено, ни оштећено. Плашећи се да неко ипак не украде Мирослављево Јеванђеље, игуман га је вратио у ужичку филијалу Народне банке. Управник филијале га је 1943. године кроз окупирану Србију у тајности пренео до Београда, где је склоњено у згради Народне банке Србије. По једној причи, Мирослављево јеванђеље је било стављено у трезор који су Немци већ претресли и опљачкали, а по другој, било је сакривено међу рачуноводствене папире који им нису били интересантни.[6][12]
Савремено доба
[уреди | уреди извор]После ослобођења Београда Мирослављево јеванђеље прешло је у надлежност Министарства просвете, са Владиславом Рибникаром на челу. Године 1945. основана је комисија која је утврдила стање рукописа и предала га на чување Уметничком музеју — данашњем Народном музеју у Београду, где је заведено под инвентарским бројем 1536. Ту је Мирослављево јеванђеље је било изложено све до 1966. године у витрини која није имала адекватне услове за чување таквог рукописа. Године 1966. склоњено је у фундус Народног музеја. Од 1985. године повремено се излаже.
Године 1998. извршена је конзервација кодекса и повеза. Данас се Мирослављево јеванђеље чува у посебној комори, у Народном музеју у Београду.[6]
Светска дигитална библиотека
[уреди | уреди извор]У априлу 2008. године потписан је споразум између Народне библиотеке Србије и Конгресне библиотеке у Вашингтону о приступању пројекту Светске дигиталне библиотеке. Ради се о врло амбициозном пројекту, дигиталном трезору Светске културне баштине. Одлучено је да Мирослављево јеванђеље и часопис „Зенит” буду прве колекције из Србије које ће чинити део Светске дигиталне библиотеке.[22]
Покушај присвајања
[уреди | уреди извор]У новембру 2012. године, Хрватска академија знаности и умјетности је организовала научни скуп „Хрватска ћирилична баштина” где је покушано да се Мирослављево јеванђеље представи као дело писано „хрватском ћирилицом”.[23]
Репринти Мирослављевог јеванђеља
[уреди | уреди извор]Године 1896. професор Љубомир Стојановић је, по налогу краља Александра, однео Мирослављево Јеванђеље у Беч да би се тамо израдило фототипско издање. Књига је раскоричена, фотографисана и штампана у Царској и краљевској штампарији. Књига је штампана о трошку краља Александра I Обреновића. Године 1897. Љубомир Стојановић се вратио у Београд и краљу предао оригинал Мирослављевог јеванђеља и све примерке фототипског издања. Ово издање представљало је врхунац штампе, у односу на могућности технике и финансија којима је Стојановић располагао. Штампано је у тиражу од 300 примерака и садржало је 40 страна у колору и у формату који је идентичан оригиналу, а осталих 320 у две боје (црна и црвена) и на пола смањеног формата, постављане по две на страну.[6][12]
Године 1998, готово на стогодишњицу првог репринта, објављено је фототипско издање Мирослављевог јеванђеља. Штампа факсимила и пратећих књига завршена је на Видовдан, 28. јуна, у Јоханезбургу, Јужноафричка Република, а читав пројекат је резултат седмогодишњег труда јединственог тима интернационалних експерата: уредника, историчара, византолога, конзерватора, технолога, штампарских и графичких мајстора, уметника и занатлија. Непосредно по изласку из штампе откупиле су га многе од најзначајнијих светских националних и универзитетских библиотека, између осталих: Конгресна библиотека, Британска библиотека, Берлинско-Бранденбуршка академија уметности; Гетеов институт у Минхену, Јохан Волфганг Гете Универзитет у Франкфурту, Аустријска национална библиотека, Александријска библиотека, Библиотеке универзитета Харвард, Принстон, Јејл; Дамбертон Оукс; Оксфорд, затим манастири Хиландар, Острог, Рача на Дрини, Савина, Црква Светог Саве у Лондону, Црква Светог Николе у Котору, Српска црква у Сан Франциску...
У Београду је, 29. фебруара 2000. године, одржана велика промоција овог издања, у свечаној сали Српске академије наука и уметности.[25]
Детаљна дигитализација Мирослављевог јеванђеља урађена је 2021. године.[26] Након дигитализације појавила се сумња да је приликом рестаурације 1998. године начињено оштећење Мирослављевог јеванђеља и да стране током повезивања нису поређане редом.[27]
Документарни филм
[уреди | уреди извор]Године 2007. снимљен је филм о Мирослављевом јеванђељу „У почетку беше реч”, редитеља Бошка Савковића. Филм прати историју јеванђеља од настанка до данас. Филм је снимљен на оригиналним локацијама у којима се одвијала прича — од Јоханезбурга до Петербурга, Хиландара, Дубровника, Требиња, Беча, Будимпеште... Филм је добио девет међународних награда.[28][29] Цео филм може се погледати на Јутјубу.
Види још
[уреди | уреди извор]- Рукописна књига
- Илуминирани рукописи
- Маријино јеванђеље
- Вуканово јеванђеље
- Дивошево јеванђеље
- Никољско јеванђеље
Напомене
[уреди | уреди извор]- ^ Руска национална библиотека поседује 370 српских средњовековних рукописа од којих 160 (међу којима и Вуканово јеванђеље) у збирци Успенског[6]
- ^ Јеванђелистар је богослужбена књига у којој су текстови распоређени према читањима у току црквене године
Референце
[уреди | уреди извор]- ^ Звоно и езан једно другом не сметају (Вијести, Јадранка Ћетковић, 4. мај 2014)
- ^ а б в г Мирослављево јеванђеље: Критичко издање (САНУ, Зборник за историју, језик и књижевност српског народа, I Одељење - Књига XXXIII, Никола Родић и Гордана Јовановић, Београд, 1986)
- ^ а б О ктиторском натпису кнеза Мирослава у цркви Светог Петра на Лиму (Миодраг Марковић, Универзитет у Београду, Филозофски факултет)
- ^ „Хиландар и почеци српске књижевности - Осма казивања о Светој Гори (стр. 315, Ирена Шпадијар, Београд, 2013)”. Архивирано из оригинала 04. 09. 2019. г. Приступљено 29. 03. 2022.
- ^ а б в г д ђ е „Александра Нитић: Мирослављево јеванђеље”. Архивирано из оригинала 05. 03. 2016. г. Приступљено 11. 1. 2016. Народни музеј —
- ^ а б в г д ђ е ж з и ј к л „Никола Гиљен, Соња Јовићевић Јов и Јелена Мандић: Мирослављево јеванђеље; Текст је публикован у ревији „Историја“ и настао је као део научно-истраживачког рада Фонда „Принцеза Оливера“”. Приступљено 11. 1. 2016. hilandar.info —
- ^ UNESCO Memory of the World - Miroslav Gospel
- ^ а б „UNESCO: Memory of the World Register: Serbia”. Приступљено 11. 1. 2016.
- ^ а б в „Текст поводом уписа Мирослављевог јеванђеља у УНЕСКО-ву листу Памћење света”. Приступљено 11. 1. 2016., Народна библиотека Србије, 2005
- ^ Светска дигитална библиотека (Политика, 21. април 2009)
- ^ „Мирослављево јеванђеље — чувана и скривана српска светиња”. Политика. 15. 3. 2015. Приступљено 27. 2. 2016.
- ^ а б в г д ђ Мирослављево јеванђеље : историјат и коментари. XXVIII, 172 (2 изд.). Београд: Службени лист : Досије. 2002. ISBN 978-86-81563-76-2. Архивирано из оригинала 04. 3. 2016. г. Приступљено 12. 1. 2016.
- ^ а б в г д ђ е Бараћ, Драган (2008). Кратка историја књиге. 160. Београд: Нолит. стр. 49—53. ISBN 978-86-19-02445-7.
- ^ „Prvi put u Srbiji: Izložen 166. list Miroslavljevog jevanđelja”. Blic. 08. 3. 2015. Приступљено 12. 1. 2016.
- ^ Лист Јеванђеља који недостаје стигао у Србију! („Вечерње новости“, 8. март 2015)
- ^ Русија враћа Србији недостајући лист Мирослављевог јеванђеља (Б92, 17. јануар 2019)
- ^ Martinović, Iva (20. 7. 2020). „Pitanje stranice Miroslavljevog jevanđelja: 'Vraćanje slika Rusiji srazmerno interesima Srbije'”. Radio Slobodna Evropa (на језику: српскохрватски). Приступљено 30. 09. 2020.
- ^ "Цариградски гласник", Цариград 1896. године
- ^ Политика", Београд 15. јун 1935. године
- ^ „Политика”, 14. јун 1935
- ^ Пејовић, Бранко (21. 3. 2022). „"Мирослављево јеванђеље" сачувано у манастиру Рача”. Политика. Приступљено 22. 3. 2022.
- ^ „Народна библиотека Србије у Светској дигиталној библиотеци”. Народна библиотека Србије. Приступљено 12. 1. 2016.
- ^ „ХАЗУ својата Мирослављево јеванђеље”. Политика. 9. 12. 2012. Архивирано из оригинала 16. 02. 2015. г. Приступљено 21. 4. 2013.
- ^ „Неспоразум око Јеванђеља”. Политика. 02. 10. 2007. Приступљено 13. 1. 2016.
- ^ „МИРОСЛАВЉЕВО ЈЕВАНЂЕЉЕ — ФОТОТИПСКО ИЗДАЊЕ”. miroslavljevojevandjeljefaksimil.com. Приступљено 13. 1. 2016.
- ^ Завршена дигитализација Мирослављевог јеванђеља (Б92, 9. септембар 2021)
- ^ Гајић, Петар (12. 1. 2022). „Мирослављево јеванђеље погрешно укоричено”. Н1. Приступљено 13. 1. 2022.
- ^ „"Miroslavljevo jevanđelje" — istorijski triler o svetoj knjizi”. rtrs.rs. Приступљено 13. 1. 2016.
- ^ „Светске награде за српски филм (Православље, број 978)”. 15. децембар 2007. Архивирано из оригинала 30. 12. 2013. г. Приступљено 8. 4. 2013.
Литература
[уреди | уреди извор]- Трифуновић, Ђорђе (1990). Азбучник српских средњовековних књижевних појмова (2. изд.). Београд: Нолит.
- Мирослављево јеванђеље : историјат и коментари. XXVIII, 172 (2 изд.). Београд: Службени лист : Досије. 2002. ISBN 978-86-81563-76-2. Архивирано из оригинала 04. 3. 2016. г. Приступљено 12. 01. 2016.
- Бараћ, Драган (2008), Кратка историја књиге, 160, Београд: Нолит, ISBN 978-86-19-02445-7
Спољашње везе
[уреди | уреди извор]- Хроника Мирослављевог јеванђелистара: У почетку беше реч (Документарни филм - Званични јутјуб канал)
- Дигитална копија Мирослављевог јеванђеља - World Digital Library
- Дигитална копија Мирослављевог јеванђеља, 166. лист - Национална библиотека Русије у Санкт Петербургу
- Дигитална копија комплет рукописа Мирослављевог јеванђеља (Народна библиотека Србије - Званични јутјуб канал)
- 166. лист Мирослављевог јеванђеља у Санкт Петербургу (РТС програм за дијаспору - Званични канал)
- Како је сачувано Мирослављево јеванђеље (Авантартмагазин, Бранко Ђурић, 12. март 2015)
- Концем „исписује" Мирослављево јеванђеље за будуће генерације (Политика, Бранка Васиљевић, 5. јануар 2018)
- 166. лист Мирослављевог јеванђеља - 173 године у туђини (РТС Културно-уметнички програм - Званични канал)
- Повратак листа који недостаје (Време, бр. 1464, Соња Ћирић, 24. јануар 2019)
- Тајна „Петроградског листа” Мирослављевог јеванђеља („Политика”, 5. фебруар 2019)
- Мирослављево јеванђеље (фотографије, историјат)(језик: српски)(језик: енглески)
- Мирослављево јеванђеље у манастиру Рача(језик: српски)
- Писари Мирослављевог јеванђеља(језик: српски)
- Мирослављево јеванђеље — текст из Магазина Чиоде(језик: српски)
- Мирослављево јеванђеље
- ДРАГОЦЕНИ РУКОПИС И БУРНА ПРОШЛОСТ: "Књига о Мирослављевом јеванђељу" недавно објављена у издању Српске књижевне задруге („Вечерње новости”, 6. март 2022)