Браничево (област)
Браничево је географска и историјска област у североисточном делу Србије. Ограничена је Великом Моравом, Дунавом и планинским венцем који чине Бељаница, Хомољске планине и Северни Кучај. Област је добила назив по средњовековној тврђави Браничево.[1]
Браничево | |
---|---|
Област подијељена на општине. | |
Највећи градови | Пожаревац и Петровац на Млави |
Језик | српски |
Становништво | 200.503 |
Највећи део области налази се у оквиру данашњег Браничевског округа. Број становника је око 200.500, а највећи град ове области је Пожаревац. Налази се на највећој раскрсници копнених и водених путева југоисточне Европе. Ту се укрштају: дунавска магистрала, која спаја средњоевропски простор са црноморским обалама и Блиским истоком, и моравско-вардарска која повезује исти тај простор са егејским светом на југу. Те две комуникације старе су онолико колико је старо трајање човека на овим просторима.
Географија
уредиНа релативно малом простору ове области јасно се издвајају равничарски терени у долини Дунава и Велике Мораве, са Стигом као најплоднијом равницом у долини јужно од Саве и Дунава. Средњи ток Млаве и Пека одликују брдовите области, надморске висине између 200 и 300 метара, погодне за воћарство и сточарство. Изворишни и средњи токови ове две реке чине планинске области Хомоља и Звижда, богате шумом, пашњацима, рудним и минералним благом.
Браничево припада југоисточном ободу Панонског басена и у географском смислу представља микрорегију или крај који обухвата слив доњег тока реке Пек. Простире се од Каонске клисуре Пека до његовог ушћа у Дунав. Развођем ка доњој Млави одвојено је од Стига. Рељеф Браничева углавном је изграђен ерозивним деловањем доњег тока Пека. Земљиште је рашчлањено долинама доњег тока Пека и његових притока. Низводно од Каонске клисуре Пек је делом епигенетски усечен. Брежуљкасто земљиште на левој страни доњег Пека изграђено је од леса а оно на десној страни од сарматског пешчара. Земљиште поред Дунава састоји се од живог песка. Део воде Пека упија се у песак па имамо случај да је његов протицај мањи у доњем него у средњем току. Морфолошки је карактеристична Пожеженска пешчара са динама.
Браничево има излаз на Ђердапско језеро а поред њега у њему је вештачко Сребрно (Градиштанско) језеро настало преграђивањем рукавца Дунава.[2]
Општине
уредиВиди још
уредиРеференце
уреди- ^ Мишић & Бојковић 2024.
- ^ Марковић, Јован; Павловић, Мила (1995). Географске регије Југославије (Србија и Црна Гора). Београд: Савремена администрација.
Литература
уреди- Јанковић, Марија (1985). Епископије и митрополије Српске цркве у средњем веку. Београд: Историјски институт.
- Калић, Јованка (1979). „Црквене прилике у српским земљама до стварања архиепископије 1219. године”. Сава Немањић-свети Сава: Историја и предање. Београд: САНУ. стр. 27—53.
- Коматина, Ивана (2016). Црква и држава у српским земљама од XI до XIII века. Београд: Историјски институт.
- Коматина, Предраг (2009). „Моравски епископ Агатон на Фотијевом сабору 879/880. г.” (PDF). Српска теологија данас. 1: 359—368.
- Komatina, Predrag (2023). „The diocesan structure of the Archbishopric of Ohrid in the charters of Basil II: Historical development until the early 11th century” (PDF). Зборник радова Византолошког института. 60: 7—25. Архивирано из оригинала 07. 04. 2024. г. Приступљено 23. 06. 2024.
- Крстић, Александар Р. (2006). „Поседи манастира Дренче и Ждрела у Браничеву из времена кнеза Лазара” (PDF). Историјски часопис. 53: 123—144.
- Миљковић, Ема Љ.; Крстић, Александар Р. (2007). Браничево у XV веку: Историјско-географска студија. Пожаревац: Народни музеј.
- Миљковић, Ема Љ.; Крстић, Александар Р. (2008). „На раскршћу две епохе: Континуитет и промене друштвене структуре у Браничеву у 15. веку” (PDF). Историјски часопис. 56: 279—304.
- Мишић, Синиша; Бојковић, Гордан (2024). Браничевска земља у средњем веку. Пожаревац; Београд: Центар за историјску географију и историјску демографију; Народни музеј Пожаревац.
- Пириватрић, Срђан (1997). „Византијска тема Морава и "Моравије" Константина VII Порфирогенита”. Зборник радова Византолошког института. 36: 173—201.
- Popović, Svetlana (2002). „The Serbian Episcopal sees in the thirteenth century”. Старинар. 51 (2001): 171—184.
- Слијепчевић, Ђоко М. (1962). Историја Српске православне цркве. 1. Минхен: Искра.