ФК Црвена звезда
Фудбалски клуб Црвена звезда[а] је српски фудбалски клуб из Београда и део је СД Црвена звезда. Црвена звезда је најтрофејнији фудбалски клуб у Србији освојивши укупно 70 титулa, укључујући 35 домаћa шампионатa,[2] 28 националних купова,[3] два национална суперкупа,[4] један лига куп (куп прволигаша),[4] два Митропа купа, један Куп шампиона и један Интерконтинентални куп. Највећи успех постигнут је 1991. године када осваја Куп европских шампиона у Барију и Интерконтинентални куп у Токију исте године. Било је то највеће достигнуће Црвене звезде и било ког српског, а тада и југословенског фудбалског клуба. Поред тог успеха у европским такмичењима, издваја се и финале Купа УЕФА 1979, где су поражени од Борусије из Менхенгладбаха.
ФК Црвена звезда | ||||
---|---|---|---|---|
Пуно име | Фудбалски клуб Црвена звезда | |||
Надимак | Звезда „црвено-бели” | |||
Основан | 4. март 1945. | |||
Стадион | Стадион Рајко Митић, Београд | |||
Капацитет | 51.755[1] | |||
Председник | ||||
Тренер | ||||
Лига | Суперлига Србије | |||
2023/24. | Суперлига Србије, 1. | |||
Веб-сајт | www | |||
| ||||
Игра на свом стадиону који од 2014. носи име по легенди Црвене звезде Рајку Митићу, са капацитетом од 51.755 седећих места. Стадион је међу домаћом публиком познат као Маракана по називу истоименог стадиона у Бразилу, иако му то никад није био званичан назив. Према већини истраживања Црвена звезда је најпопуларнији клуб у Србији[5] и Београду.[6] Такође веома је популаран готово у свим суседним државама али и међу српском популацијом широм света.
Клуб има дугогодишње ривалство са Партизаном. Од 2011. године постоји и Женски фудбалски клуб Црвена звезда.
Историја
Настанак и прва титула (1945—1951)
Док је Други светски рат још увек трајао, у ослобођеним деловима земље извршена је целокупна реорганизација спортског живота. Велики број предратних клубова је престао да постоји, те су уместо њих оснивани нови. Један од најпознатијих фудбалских клубова који је тада угашен била је београдска Југославија.
Током фебруара 1945. године омладинци, чланови Уједињеног савеза антифашистичке омладине Србије, почели су припреме за оснивачку скупштину једног омладинског фискултурног друштва, са циљем да буде састављено од разних спортских секција.[7] У духу тог времена носило је назив Омладинско–фискултурно друштво (ОФД) које је 4. марта прерасло у Црвену звезду.[7][8][9] Иницијатива за оснивање спортског друштва потекла је од Зорана Жујовића и Слободана Ћосића, а међу оснивачима су још били и Небојша Поповић, Светозар Глигорић, Мира Петровић и Милован Ћирић. Новооснованом клубу су тада припали стадион,[10] и клупске просторије СК Југославије, а стицајем околности боја клуба је била иста као и боја клуба свеже угашене СК Југославије, али са тотално другачијим конотацијама. Црвена звезда нема никаквих додирних тачака са СК Југославијом те се не може сматрати никаквим наследником истог клуба, а главни разлог је чињеница да је Црвена звезда устројена према тзв. совјетском фискултурном (спортском) моделу. Тим је добио име после дуге расправе између тадашњих потпредседника спортског друштва Слободана Ћосића и Зорана Жујовића.[7][11] После бројних предлога (Младост, Ударник, Торпедо, Динамо, Локомотива итд.), најзад је Ћосић рекао: „Да наше друштво назовемо Звезда!“, на шта је Жујовић спонтано додао: „Одлично, само, кад је Звезда - нека буде црвена.“[12] Са овим предлогом сви присутни су се са задовољством сложили, мада је било предлога да се клуб назове и Плава звезда. Одређене су и боје: црвено-плаво-бело са белом петокраком звездом на црвеној подлози дреса. Прво руководство клуба су чинили Ђорђе Паљић који је био председник, Зоран Жујовић и Слободан Ћосић који су обављали функције потпредседника, Љубиша Секулић је био секретар, економ Предраг Ђајић, а вођа фудбалске секције је био Коста Томашевић.
Прва утакмица је одиграна против Првог батаљона Друге бригаде КНОЈ-а. Звезда је добила тај меч са 3-2, а стрелац првог гола је био Коста Томашевић.[7][8][13] Утакмица је одиграна на стадиону „Авала“ (бивше игралиште СК Југославије) пред око 3000 гледалаца.[14] Седам дана касније Звезда је играла против играча британске армије и победила са 12:0.
Током 1945. године клуб је одиграо око 36 мечева. Црвена звезда је забележила победе у 30 мечева, играла нерешено 5 и изгубила један меч од Румуније у Темишвару 23. септембра 1945. године.
После освојеног првенства Србије 1945/46, Црвена звезда је освојила Куп Југославије 1948. победом од 3:0 у финалу над Партизаном. Тај успех је поновљен и у наредне две године, победама у финалима прво над Нашим крилима (3:2), а затим и над загребачким Динамом (3:0). Низ великог успеха је настављен и 1951. када је клуб по први пут постао првак Југославије. Иако се на само три кола пред крај првенства чинило да је првенство решено јер је Динамо имао пет бодова више у односу на Звезду, а тада су се за победу добијала два бода. Прво је Звезда искористила пораз Загрепчана од Сарајева, а затим их је и међусобном дуелу савладала. На тај начин им је пред последње коло пришла на само бод заостатка. У том последњем колу БСК је успео да Динаму узме бод, а Црвена звезда је успела да добије Партизан са 2:0. О титули првака је одлучила боља гол-разлика која је била на страни Звезде.
Педесете - прва ера доминације (1952—1958)
Црвена звезда је наредну титулу освојила у сезони 1952/53., али су се праве промене у клубу догодиле средином те деценије. Тада је на место председника клуба дошао Душан Благојевић, Слободан Ћосић је постао генерални секретар, а на месту техничког директора се нашао Аца Обрадовић, познатији под надимком „Доктор О“.
Они су створили генерацију играча која је пет година доминирала домаћим првенством и која је остварила значајне резултате и на међународној сцени. У Европа купу I, ова генерација је успела да стигне до полуфинала у сезони 1956/57. Након тога је освојен и Дунавски куп 1958. Тим у коме су играли фудбалери као што су Беара, Дурковић, Станковић, Поповић, Митић, Костић, Шекуларац, освојили су четири титуле првака и два Купа, и при томе ни у једној од тих пет сезона нису остали без трофеја.
Звездина игра била је брза и нападачка, што је клубу веома брзо донело велику популарност у земљи и свету. Паралелно са успесима на терену, Обрадовић је оформио основу стручног рада на којој ће се базирати каснији велики успеси Црвене звезде.
Криза и нови стадион Црвене звезде (1958—1966)
Крај педесетих био је први период доминације једног клуба на југословенској фудбалској сцени. У наредних седам сезона, Црвена звезда је успела да освоји само једну титулу и један куп, што није било довољно за клуб са реномеом и амбицијама какав је Црвена звезда. Пласман током ових сезона је био најгори у историји клуба (укључујући и седмо место 1963). Црвена звезда је чак четири пута завршавала испод трећег места на табели (пре и после тога, Црвена звезда никада није падала испод трећег места у СФРЈ, СРЈ, СЦГ и Србији). Чак и тада, било је јасно да је Црвена звезда далеко најпопуларнији клуб у земљи, а њени порази су тешко падали навијачима. Тако да се дешавало да су у неким приликама навијачи Звезде улетали на терен и рушили голове. У сезони 1962/63, клуб је успео да постигне само 21 гол, што је, на пример, половина износа који је Војводина постигла, иако је она завршила пет места ниже на табели.
Са друге стране, Црвена звезда је остварила добре резултате на међународној сцени. У Купу сајамских градова 1961/62, Црвена звезда је у четвртфиналу избацила Еспањол, док је у полуфиналу за противника добила Барселону. У обе утакмице Барселона се показала као бољи тим и Црвена звезда је елиминисана. Међутим, после само осам месеци, каталонски клуб је поражен од Црвене звезде у истом такмичењу, само овај пут у другом колу. На крају чак ни победа од 2:0 код куће против Роме у четвртфиналу није била довољна за пролаз даље, јер је први меч Рома добила са убедљивих 3:0.
Поред међународних успеха, Црвена звезда је крајем 1959. почела са изградњом новог стадиона на месту старог.[15] У наредне четири године, Црвена звезда је своје домаће утакмице играла на стадиону ЈНА и Омладинском стадиону (ово се може узети као један од разлога за лоше резултате у овом периоду). Нови стадион је отворен 1. септембра 1963. утакмицом Црвене звезде и Ријеке (2:1), а временом је стадион, због свог великог капацитета и атмосфере коју су навијачи стварали, добио надимак Маракана, по чувеном стадиону Маракана у Бразилу.[15] Током прве сезоне постојања стадиона, Црвена звезда је под вођство тренера Милорада Павића освојила дуплу круну. Кључни моменат десио се 1966, када је нови тренер постао Миљан Миљанић. У наредних осам година, Миљанић је трансформисао Црвену звезду у високоцењени европски клуб. До тада југословенски фудбал је прошао кроз уводну фазу тестирања и доминација Црвене звезде и Партизана се наставила. У наредних 25 година Звезда ће бити константан фаворит за трофеје, док ће се само њихови противници мењати. Године 1968, Црвена звезда је освојила свој други трофеј Митропа купа, а након освајања се повукла из Митропа купа да би се више посветила другим европским такмичењима.
Миљанићева ера (1966—1975)
„Звездина звезда“.
Миљан Миљанић је био фудбалер Црвене звезде током педесетих, али је славу постигао тек за време његовог мандата као главног тренера Црвене звезде, где је постављен у лето 1966. године. У првој сезони, он је потпуно променио поставу играча и клуб је завршио пети на табели, исто као и претходне године. Након тога, генерација коју је предводио Драган Џајић, један од најбољих југословенских фудбалера свих времена и један од најбољих левих крила света, почела је да оставља дубок траг у југословенском фудбалу. То је било први пут да је Црвена звезда освојила три првенствене титуле заредом, а сваки навијач Звезде је знао имена Дујковића, Ђорића, Дојчиновског, Карасија, Аћимовића, Лазаревића, Кривокуће и Остојића. У то време Црвена звезда је такође постала звучно име на европском нивоу, постављајући стандарде које је мали број клубова са истока могао да прати. Фокус на Куп Југославије 1971. довео је до тога да у сезони 1970/71. клуб забележи свој други најгори пласман икад, шесто место, међутим тај утисак је побољшан освајањем Купа. Два пута је тријумфовала у Супер купу, сусрету шампиона државе и освајача националног купа (1969. године била је боља од победника купа Динама, а две године касније савладала актуелног првака Хајдука). Освојен је и један Лига куп (Куп прволигаша) 1973. године. Поред освајања Купа, Црвена звезда је такође стигла и до полуфинала у Купу европских шампиона 1970/71, где ју је ипак избацио грчки Панатинаикос. У првом мечу, Црвена звезда је пред 100.000 својих навијача у Београду победила Грке са убедљивих 4:1 и изгледало је да се налази у одличној позицији, међутим, у реваншу у Атини поражена је са 3:0 и тако је због гола у гостима пропустила још једну прилику да заигра у финалу. Појавили су се неки нови играчи, као што су Владимир и Огњен Петровић, Богићевић, Филиповић и Јанковић.
Осим што је доносила много радости својим навијачима, у тој ери, Црвена звезда је била клуб који се гледао са задовољством. Током осам година под вођством Миљанића, она је седам пута била клуб са највише постигнутих голова (Вележ је 1972. постигао један гол више). У Купу европских шампиона 1973/74. Црвена звезда је у осмини финала избацила Ливерпул, а победивши Ливерпул она је постала тек други страни клуб који је успео да победи Ливерпул на Енфилду (после Ференцвароша у Купу сајамских градова 1967/68.) и једини клуб који је победио Ливерпул на домаћем терену у Купу шампиона у 20. веку.[16] Међутим, Црвена звезда је већ у четвртфиналном двомечу изгубила од Атлетико Мадрида укупним резултатом 2:0. Следеће сезоне, Црвена звезда се састала са Реал Мадридом. Штампа је меч прогласила као сусрет Џајића и Камача, пошто је Џајић тада био један од најбољих левих крила а Камачо један од најбољих одбрамбених играча. У првом мечу, Црвену звезду је на Сантијаго Бернабеу дочекао Миљан Миљанић, који је сада водио Реал, као и 125 хиљада навијача, и поражена је резултатом 2:0. У Београду пред 100 хиљада гледалаца, Црвена звезда је успела да поравна укупан резултат головима Џајића и голмана Петровића. Црвена звезда је коначно победила са 6:5 у пеналима и тако се по први пут пласирала у полуфинале Купа победника купова. У полуфиналу је за противника добила Ференцварош из Будимпеште. Црвена звезда је први меч у гостима изгубила са 2:1, а реванш меч ће увек бити запамћен као меч са највећом посетом на стадиону Црвене звезде. Иако је званично продато 96.070 улазница, процењује да је на стадиону било око 110.000 гледалаца. Сви су отишли кући разочарани, јер су гости голом из пенала у 83. минуту поставили коначан резултат на 2:2 и тако је Ференцварош отишао у финале.[17]
Одржавање доминације - прво европско финале (1976—1986)
Како то обично бива, када велики тренер оде, то подразумева пад у резултатима, а две сезоне након одласка Миљанића су прошле мање успешно за Звезду. Тек по доласку Гојка Зеца на позицију тренера клуб се стабилизовао и Црвена звезда је 1977. поново славила освајање титуле националног првака. Био је то увод у еру Бранка Станковића, чија је владавина као главног тренера трајала четири године, а у којој је Црвена звезда освојила три трофеја и играла прво велико европско финале. Након што је Драган Џајић прешао у Бастију, тим су предводили четврта „Звездина звезда“ Владимир Петровић Пижон, Душан Савић и Милош Шестић.
Прва сезона са Гојком Зецом на челу је била буквално права демонстрација силе, титула је освојена са предношћу од 9 бодова у односу на ривале, што је, до тада, била највећа разлика у историји лиге. Звездини нападачи, предвођени Зораном Филиповићем, постигли су 67 голова против њихових ривала у лиги (следећи на листи иза њих је био бањалучки Борац са 53 постигнутих голова). У наредној сезони, Црвена звезда је освојила друго место у првенству, чиме је отворен пут за велики наступ у сезони 1978/79. Купа УЕФА. Након што је избацила тимове као што су Арсенал, Вест Бромич албион и Херта Берлин, Црвена звезда је по први пут заиграла у финалу неког европског такмичења. А тамо, Црвена звезда се састала са Борусијом Менхенгладбах, која је одиграла пет европских финала од 1973—1980. Немце је у првом мечу у Београду дочекало око 90 хиљада навијача, и Црвена звезда је добро кренула голом Шестића у 21. минуту, али је Јуришић аутоголом у 60. минуту дао Борусији психолошку предност пред реванш. Ова утакмица је одиграна на Рајн стадиону у Диселдорфу, где је италијански судија Микелоти досудио спорни пенал за Немце у 15. минуту, а дански фудбалер Алан Симонсен је запечатио судбину Црвене звезде. Борусија је тако у финалном двомечу победила укупним резултатом 2:1.[18]
Станковић је прву титулу првака као тренер (као играч је четири пута био првак) освојио 1980, док је Звезда у финалу Купа поражена од загребачког Динама па јој је измакла дупла круна, а наредне сезоне титула у првенству је одбрањена. Период од једанаест година без трофеја у Купу, убедљиво најдужи у клупској историји, завршио се у пролеће 1982, када је Црвена звезда у финалу победила Динамо Загреб укупним резултатом 6:4 (2:2 у Загребу и 4:2 у Београду). До тада, догодила се прва промена тренера током сезоне још од педесетих, Стеван Остојић је заменио Станковића. У овом периоду, Црвена звезда је два пута стизала до четвртфинала Купа европских шампиона. Године 1981. ту ју је зауставио милански Интер, а 1982. Андерлехт.
Гојко Зец се 1983. вратио у клуб, затекавши само једног играча из шампионске генерације коју је тренирао 1977 – Милош Шестић. Зец је слично поновио успех из његовог претходног мандата, освојивши титулу у првој сезони. Наредну сезону 1984/85. Црвена звезда је завршила на четвртом месту на табели, док је након три године поново освојила Куп, победивши у финалу Динамо Загреб. Посебно након што су Петровић и Савић отишли током сезоне 1982/83, Шестић је постао лидер нове генерације, чији су играчи били Ивковић, Елснер, Бошко и Милко Ђуровски, Мусемић, Миловановић, Јањанин и Мркела. Крај ере Гојка Зеца поклопио се са највећим скандалом у историји југословенског фудбала, Шајберовим случајем, због којег је држава имала два првака у једној сезони. Црвена звезда је прво изгубила па поново освојила титулу 1986, пре него што јој је одузета за зеленим столом. Црвена звезда је исте сезоне стигла и до четвртфинала Купа победника купова, где је поражена од Атлетико Мадрида.
Клупски шампион Европе и света (1986—1991)
Стварање тима
Планови везани за европске успехе Звезде и њено јачање у Европи почели су да се спроводе средином 1980-их година.[19] Звезда је до тада играла солидно против иностраних тимова. Играчи који су чинили први тим су били из омладинског тима или су довођени из мањих клубова у земљи. Тадашњи руководећи људи клуба Драган Џајић и Владимир Цветковић донели су одлуку да постојећим омладинцима прикључе најквалитетније домаће играче. Тиме би Црвена звезда могла да парира најјачим европским тимовима и да буде кандидат за европске трофеје.
Већ 1986. године креће реализација њиховог плана, и прва појачања у Звезди су били Борислав Цветковић и Миливој Брачун из Динама, а из нишког Радничког дошао је Драган Стојковић Пикси.[19] Године 1987, у Црвену звезду стижу Драгиша Бинић и Роберт Просинечки.[19] Дејан Савићевић и Дарко Панчев долазе 1988. године.[19] Белодедић се прикључује клубу из румунске Стеауе 1989. године али право наступа стиче тек у пролеће 1990.[19]
У сезони (1988/1989) Црвена звезда је играла против италијанског Милана (који је те сезоне постао европски првак), где су обе утакмице завршене нерешеним резултатом 1-1 а Милан је прошао на пенале.[20] У домаћем првенству шампион је постала новосадска Војводина. Тако је Црвена звезда у сезони 1989/1990 играла у Купу УЕФА где је у трећем колу испала од Келна укупним резултатом 3-2.[21]
Лета 1990. године Драгослава Шекуларца дотадашњег тренера који је освојио титулу државног првака мења Љупко Петровић.[22] Тиму се поново прикључује и Владимир Југовић који је до тада био на позајмици у Раду. Међутим Звезду напушта њен дотадашњи капитен Драган Стојковић који одлази у Олимпик из Марсеља,[23] тим са којим ће Звезда играти у финалу КЕШ-а наредне године. Највеће појачање стиже из Војводине, Синиша Михајловић, чији је трансфер био рекордан у тадашњој Југославији. Поход на светски врх могао је да почне.
Сезона 1990/91
финале у Барију.
Црвена звезда је у поход на Куп европских шампиона кренула са великим амбицијама. У претходних четрнаест година редовно је играла у Европи и на пролеће. У то време била је један од најбољих тимова из источне Европе.
У Купу шампиона те сезоне најјачи тимови су били Бајерн Минхен, Реал Мадрид и Милан. У првом колу Црвена звезда је добила швајцарски тим Грасхоперс, који је био предвођен Отмаром Хицфелдом (освојио Лигу шампиона са Борусијом Дортмунд (1997) и Бајерном (2001)).[24] У првом мечу на београдској Маракани било је 1:1 (Петер Кецле - Драгиша Бинић). У другом мечу у Цириху Црвена звезда је убедљиво победила са 1:4 (Кецле - Просинечки (2 гола), Панчев, Радиновић). У следећем двомечу Црвена звезда је играла против шкотског тима Глазгов Ренџерс.[25] У првом дуелу било је 3:0 за Звезду (Браун аутогол, Роберт Просинечки, Дарко Панчев). У другом мечу на стадиону Ајброкс било је 1:1 (Меккоист - Панчев) тако да је Црвена звезда прошла даље и поново дочекала пролеће у Европи.
Тада је у четвртфиналу извучен тим из Источне Немачке, Динамо Дрезден.[26] Први меч се опет играо у Београду и Звезда га је добила са 3-0 (Просинечки, Бинић, Савићевић). У другом мечу дошло је до инцидента који су изазвали навијачи домаћег тима тако да је УЕФА регистровала тај меч са 3-0 у Звездину корист и тако се српски клуб пласирао у полуфинале. До прекида Звезда је водила са 1-2 (Гичов - Савићевић, Панчев).
У полуфиналу извучен је Бајерн Минхен а у другој утакмици су играли Олимпик Марсељ и Спартак Москва.[27] У првом мечу који је игран на Олимпијском стадиону у Минхену било је 1-2 за Црвену звезду (Волфарт - Панчев, Савићевић). Друга утакмица на Маракани остаће упамћена као један од најнеизвеснијих дуела које је Звезда одиграла на свом стадиону. Резултат је на крају био 2-2 (Михајловић, Аугенталер (аутогол) - Аугенталер, Бендер).[28]
Бари
Највећи успех Црвене звезде је везан за 1991. када је 29. маја у италијанској луци Бари постала први клуб из Југославије (тадашње СФРЈ) који је освојио наслов првака старог континента.[29] Утакмица је играна на тада новом Стадиону Свети Никола који је изграђен за потребе Светског првенства у фудбалу које је одржано 1990. године.
Након победе над Бајерном из Минхена, тим се у потпуности окренуо утакмици финала коју је Звезда играла против Француског шампиона Олимпика из Марсеља. Екипа је отпутовала у Италију недељу дана пре меча. Ово је омогућило да се тим спреми у миру и тишини. Од саме утакмице се очекивало да ће бити офанзивна зато што је Звезда на дотадашњих 8 утакмица дала 18 голова а Марсељ је постигао 20 голова на истом броју мечева. Међутим тренери оба тима су се одлучили за дефанзивну тактику.
Регуларни део меча завршен је резултатом 0:0. Затим су се играли продужеци где такође није било голова. Потом се приступило пеналима. За Црвену звезду је шутирало пет играча и сви су погодили мрежу (Роберт Просинечки, Драгиша Бинић, Миодраг Белодедић, Синиша Михајловић и Дарко Панчев).[30] За француски тим је шутирало четири играча. Играчи Црвене звезде су први шутирали пенале. За Марсељ је први пенал шутирао Мануел Аморос и промашио, тако да пети играч за Олимпик није ни могао да шутира после поготка Дарка Панчева и резултата 5:3 (Мануел Аморос-промашио пенал, Бернар Казони, Жан-Пјер Папен, Карлос Мозер). Црвена звезда је победила са 5:3 после бољег извођења једанаестераца. То је значило да је заједно са румунском Стеауом постала једини тим из источне Европе који је до данас освојио ово такмичење.
Токио
Црвена звезда је 8. децембра исте године на Националном стадиону у Токију победила чилеански клуб Коло-Коло резултатом 3:0 и постала клупски првак света, јер није било другог такмичења које би објединило у то време најјаче екипе на свету. Након успеха у Барију тим је напустио значајан број играча (Бинић, Маровић, Просинечки, Шабанаџовић, Стојановић) као и тренер Љупко Петровић. Међутим Црвена звезда је још увек имала завидан играчки кадар. Црвена звезда је друго полувреме играла без Дејана Савићевића који је искључен у 43. минуту. Иако ослабљена, Звезда је забележила убедљиву победу од 3:0. Голове су постигли Владимир Југовић (19. и 59. минут) и Дарко Панчев (72. минут).
Црвена звезда је играла у саставу: Милојевић, Радиновић, Најдоски, Стошић, Василијевић, Југовић, Белодедић, Ратковић, Панчев, Михајловић, Савићевић. Тренер је био Владица Поповић.[31]
СР Југославија и Србија (1992—1999)
На самом почетку 1992. године, клуб је био на врхунцу славе као шампион Европе и света али такође и ослабљен. Цела шампионска генерација из Барија више није играла за црвено беле. Међутим, упркос томе Звезди су даване прилично добре шансе да одбрани титулу европског шампиона. У домаћем првенству, велики ривали Динамо и Хајдук више нису играли у заједничкој лиги, баш као и остали клубови из Хрватске и Словеније. Првенство Југославије играно је на самој ивици регуларности, због смањења лиге и избијања рата у Босни и Херцеговини. Црвена звезда је одбранила титулу, а истовремено то јој је био трећи тријумф за редом у домаћем првенству (први пут након Миљанићеве ере). Међутим, финале купа је освојио Партизан и то је била назнака да тешки дани за клуб тек долазе.
Након тога долази тешко доба за клуб, пре свега због међународних санкција према СР Југославији, те Звезда није имала прилику да брани тешко стекнуто име у Европи. Додатно сви су желели да скину Европског шампиона и са домаћег трона. Остаће забележено да су са врха власти активно учествовали у раду осталих клубова. У периоду између маја 1992. године и маја 2000. године, само једна шампионска титула је прослављена на Маракани. Двадесети пехар државног првака стигао је 1995. године. Донела ју је још једна велика генерација играча, која због санкција, рата и других великих криза које су задесиле Србију током деведесетих није могла да покаже свој пун квалитет. Тада су за Звезду играли Милојевић, Стојковски, Ђоровић, Стефановић, Сакић, Живковић, Крупниковић, Ковачевић, Петковић и многи други. Те године забележена је и победа у 100-том вечитом дербију од 2:1. На клупи је поново седео Љупко Петровић.
Прва лига СР Југославије није више имала онај квалитет као претходно такмичење а и број гледалаца је због већ поменутих разлога значајно опао. Како су се деведесете приближавале крају, тако су и нерегуларности у лиги достизале свој врхунац. Шампион у сезони 1997/98 је био Обилић, тим који је те исте сезоне дебитовао у лиги. Следеће првенство није завршено због рата на Косову и Метохији а Црвена звезда је завршила на трећој позицији, што је био најлошији пласман клуба у претходних двадесет година. Међутим, за то време ипак је освојено пет држаних купова.
Време успеха и кризе (1999—данас)
Лето 1999. године означава нови почетак за клуб. Након завршетка рата на Космету, Црвена звезда осваја свој седамнаести куп у историји победом против Партизана 4:2. Међутим, после лошег старта у следећој сезони, Милољуб Остојић бива смењен, а тим преузима Славољуб Муслин. Као члан добре генерације играча са почетка осамдесетих за коју су наступали Владимир Петровић Пижон и Дуле Савић, он је донео нову филозофију у екипу Црвене звезде. Током две сезоне проведене у Звезди, постављен је рекорд, где је број примљених голова преполовљен. Црвена звезда је примила само 19 голова на 40 утакмица у првенству (сезона 1999-2000). Титула првака практично је освојена на Ђурђевдан, када је Обилић поражен на „Маракани“, а Партизан је у том колу успео да освоји само један бод против Радничког из Крагујевца. У марту, априлу и мају Црвена звезда је победила на свих 20 утакмица у лиги и купу.
Следеће сезоне, Муслин је још увек предводио клуб. Шампионска титула је одбрањена али трофеј у купу није. Муслин напушта клупу у септембру 2001. године, после чега Црвена звезда неће успевати да освоји титулу наредне две сезоне. Ипак Славољуб Муслин се враћа на клупу у лето 2003. године. Током ове сезоне, клуб је поставио нови рекорд са само 13 примљених голова на 30 утакмица и освојио је своју двадесетчетврту титулу.
ирског Корк ситија
Током лета те године, клуб је поново предводио Љупко Петровић, трећи пут у својој тренерској каријери. После добрих припремних утакмица, клуб је ушао са великом надом у нову сезону али на европској сцени дошли су тешки порази од ПСВ Ајднховена и Зенита из Санкт Петербурга. Титула је изгубљена те сезоне, као и куп од Железника.
Током лета 2005. године, Драган Џајић напушта фотељу председника после више од 20 година на челу клуба. Звездина трећа звезда је замењена петом звездом Црвене звезде, Драганом Стојковићем. Клуб преузима Валтер Зенга и то је било први пут у историји да страни тренер предводи Звезду. Две године за редом, тим је освајао дуплу круну у домаћем првенству. Звезда је учествовала у Лиги Европе 2007. године.
Почетком јуна 2010. је покренуто учлањивање у клуб, а од 22. октобра 2010. новим Статутом клуба сваком члану са плаћеном чланарином је омогућено учешће у избору новог председника.[32] 9. децембра 2010. године, тренер Црвене звезде је постао Роберт Просинечки, члан генерације која је освојила титулу првака Европе и света. Пре него што је преузео црвено-беле, Просинечки је радио као асистент селектору Хрватске Славену Билићу.[33] У почетку је било питање да ли ће уопште моћи да се бави тренерским послом у Звезди пошто није имао тренерску лиценцу.[34][35] Те зиме између осталих, црвено-беле су појачали: Евандро, Борха, Калуђеровић, Ади итд.[36] Звезда је у том тренутку била друга на табели и заостајала за Партизаном пет бодова.[37]Ипак на крају ове сезоне (2010/11) Звезда није успела да узме титулу и завршила је као друга на табели. У последњем колу је победила Војводину са 0:2, на двадесетогодишњицу тријумфа у Барију.[38] Црвена звезда је овом позицијом на табели обезбедила да игра у трећем колу квалификација за Лигу Европе. Као противника добила је летонску екипу Вентспилс. Прву утакмицу, Звезда је добила у гостима са 2:1, a у другој је тријумфовала резултатом 7:0.[39] Постоји једна занимљивост у вези са путовањем на прву утакмицу. Наиме, играчи и стручни штаб црвено-белих летели су истим авионом којим су играчи генерације 1991 летели за Бари на финалну утакмицу Купа европских шампиона.[40] Следећи противник кога је Звезда требала да победи да би се нашла у Лиги Европе био је Рен. Међутим, тим из истоименог француског града је победио у обе утакмице. У првом мечу на Маракани било је 1:2, а у другом 4:0 за Рен.[41] У сезони 2011/12. Црвена звезда је поново завршила на другом месту у Суперлиги, али је успела да освоји 3 трофеј Купа Србије, укупно 24, победивши у финалу чачански Борац са 2:0.
Дана 14. новембра 2012. председник клуба Владан Лукић је након три и по године на челу клуба поднео оставку, а истог дана је формирана радна група на челу са Драганом Џајићем која је управљала ФК Црвена звезда до нових избора[42] а Џајић је 22. децембра изабран и за пуноправног председника клуба.[43] Циљ радне групе је био пре свега ревитализација клуба који је био у огромним дуговима. Ипак, спортски циљеви су и даље остали исти јер је то обавеза према многобројним навијачима. Иако свих година без великих успеха, Звезда је важила за најгледанији тим не само у Србији већ и шире.
У лето 2013. године у клуб стижу велика појачања и видела се жеља да се поново врати на врх домаћег фудбала. Поред новог тренера Славише Стојановића, највеће име је Милош Нинковић[44] који је испунио дечачки сан и заиграо за клуб који воли. Иако је сезона 2013/14. кренула необећавајуће, где је у првом делу сезоне забележено неколико тешких пораза, ипак у наставку је цео тим одиграо знатно боље. Нови тренер Славиша Стојановић, је поред свих проблема у клубу успео да извуче максимум од својих играча. У другом делу сезоне је забележено 13 узастопних победа и тако је Црвена звезда успела да се поново попне на трон. Током сезоне нарочито су се истакли Печник, Мрђа, Милијаш па и голман Бајковић. Ипак овај успех није имао одговарајући ефекат, јер је УЕФА због дуговања избацила Звезду из Европских такмичења.
У јуну 2015. године Миодраг Божовић преузима Звезду, после оставке Ненада Лалатовића.[45] У сезони 2015/2016 је освојена 27 титула првака државе.[46][47] Црвена звезда је на лето након освојене титуле играла квалификације за Лигу шампиона. У другом колу квалификација елиминисан је малтешки тим Валета.[48] У трећем колу играно је са бугарским тимом Лудогорец, где је у првом мечу у гостима било 2:2 а код куће Звезда је изгубила са 2:4.[49] Звезда је ипак наставила такмичење у плејофу УЕФА Лиге Европе против Сасуола. У првом мечу у Италији било је 3:0 за домаћи тим а у другом сусрету 1:1 тако да је београдски тим завршио такмичење у Европи.[50]
У августу 2017. године, Црвена звезда се пласирала у Лигу Европе након десет година савладавши у трећем колу квалификација Спарту Праг резултатом 3:0.[51] Затим, у доигравању славила је против руског Краснодара. У првом мечу у гостима Звезда је изгубила са 2:3, а код куће је победила са 2:1.[52][53] У групној фази Х, Звезда је играла против Арсенала, БАТЕ Борисова и Келна. 7. децембра 2017, фудбалери Црвене звезде савладали су у „мечу деценије“, у последњем колу Х групе, екипу Келна и изборили после 25 година пласман у нокаут фазу неког европског такмичења. Стрелац победоносног гола био је Славољуб Срнић у 22. минуту меча у Београду. У шеснаестини финала, фебруара 2018, Црвена звезда дочекује ЦСКА Москву где је Звезда код куће одиграла нерешено, а у гостима је поражена са 1:0.
Након резултата 2:2 на гостовању Ред бул Салцбургу у доигравању квалификација, Црвена звезда се пласирала у групну фазу Лиге шампиона, за сезону 2018/19, по први пут од када такмичење постоји под тим именом. Оба поготка за Црвену звезду је постигао Ел Фарду Бен, након асистенција Милоша Дегенека, док је у екипи домаћег тима Моанес Дабур два пута био стрелац. Претходно је, у Београду, прва утакмица окончана резултатом 0:0.[54] Оно због чега ће групна фаза остати упамћена је да је Црвена звезда на домаћем терену одиграла нерешено против Наполија без постигнутих голова, а још већи успех је тај што је поразила Ливерпул резултатом 2:0 чији је стрелац оба гола Милан Павков.
Црвена звезда је математички обезбедила нову титулу у Суперлиги Србије 5. маја 2019. године победом над ФК Младост Лучани 1:0, једини гол за домаћина је постигао Милан Павков у 82. минуту. Црвена звезда је након двомеча са швајцарским Јанг Бојсом другу годину узастопно ушла у Лигу шампиона, екипа Црвене звезде је до Јанг Бојса елиминисала Судуву, Хелсинки и Копенхаген. У првом мечу у Швајцарској било је 2:2, а голове за Звезду постигли су Милош Дегенек и Матео Гарсија, а у реваншу на стадиону Рајко Митић било је 1:1, једини гол за Звезду постигао је Алекса Вукановић, а због 2 гола у гостима Звезда је прошла даље. Жребом је одлучено да су у Звездиној групи (група Б) још и немачки Бајерн Минхен, енглески Тотенхем Хотспур и грчки Олимпијакос. Освајањем титуле Суперлиге Србије, четири кола пре краја такмичарске 2020/21, Црвена звезда је по први пут у историји везала четири узастопна шампионска наслова.[55] У сваком од та четири првенства наступали су Милан Борјан, Марко Гобељић, Милан Родић, Ел Фарду Бен, Ричмонд Боаћи и Бранко Јовичић.[56]
Грб кроз историју
Грбови ФК Црвена звезда | |||||||||||
---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|
Навијачи
Црвена звезда је српски клуб са највећим бројем навијача према већини истраживања која су спроведена у Србији. Навијачи Црвене звезде се називају „Делије“. Ова навијачка група настала је уједињењем дотадашњих мањих навијачких група 7. јануара 1989. Делије су увек имале своје групе и подгрупе, тренутно неке од најзначајнијих су: Belgrade boys, Brigate, Ultra Boys и Heroes.
Навијачи Црвене звезде и Олимпијакоса развили су дубоко пријатељство. Навијачи оба тима су себе назвали „Православна браћа“ („Orthodox Brothers“). Много пута навијачи Црвене звезде из различитих навијачких клубова су били на утакмицама Олимпијакоса, посебно против њиховог највећег ривала Панатинаикоса. Однедавно Orthodox Brothers су почели да укључују навијаче Спартака из Москве.
Успеси
Међународни турнири |
---|
Трофеј Кварнерске ривијере (до 19) (Ријека)
Трофеј Белинцоне (до 19)
Трофеј Сантијаго де Чиле
Трофеј Париза
Иберико трофеј (Бадахоз)
Трофеј Терезе Херере (Ла Коруња)
|
Трофеј Коста дел Сол (Малага)
Оранж трофеј (Валенсија)
Дунавски куп
Куп Света I (Сингапур)
Куп Света II (Аустралија)
Куп Лунарне Нове године (Хонгконг)
Трофеј Београда
|
Трофеј Хихона
Трофеј Мадрида
Трофеј Вероне
Трофеј Бастије
Трофеј Фрајбурга
Еврофудбал куп (до 21) (Гронинген)
Трофеј Јоана Гампера (Барселона)
|
Трофеј Лајпцига
Куп сестринских градова у Чикагу
Ухрен куп (Куп сатова) (Базел)
|
Играчи
Први тим
Од 16. августа 2024.[57][58][59]
|
|
Повучени бројеви
11 – Драган Џајић Од сезоне 2023/24. повучен је дрес под бројем 11, у част најбољег фудбалера Црвене звезде свих времена Драгана Џајића. Последњи играч који је лиценциран са бројем 11 био је Осман Букари.[60]
12 – Делије Последњи играч који је за званична такмичења лиценциран под бројем 12 на дресу био је Саша Радивојевић, у првом делу сезоне 2009/10.[61] Јула месеца 2010. године, руководство клуба донело је одлуку да број 12 повуче из употребе у част навијачима. Та одлука донесена је као знак захвалности за приврженост клубу и симболично представља подршку публике као 12. играча.[62]
26 – Горан Гогић (посмртно) Од лета 2014, Црвена звезда није користила број 26 на утакмицама Суперлиге Србије.[63] Дрес са тим бројем претходно је задужио Горан Гогић, док је током сезоне 2014/15. преузео број 25, који је раније носио у Јагодини.[64] Након одласка из клуба, Гогић је прешао у кинески град Ћингдао, где је наступао за истоимени клуб. Преминуо је 3. јула 2015, у својој 29. години, услед колабирања и губитка свести после тренинга.[65] Неки од фудбалера, попут Марка Маринковића и Милана Јевтовића, касније су били лиценцирани под бројем 26 за такмичења под окриљем УЕФЕ.[66] Иако је за Црвену звезду дебитовао са тим бројем дреса против Спартакса из Јурмале, лета 2018. године, Јевтовић је изабрао број 33 у домаћем шампионату.[67]
Звездине звезде
Црвена звезда већ 50 година уназад има традицију да додељује звање „Звездина звезда“ играчима који су имали велики утицај на клупску историју и који су је прославили широм света. Сваки од петорице изабраних играча је својевремено био и капитен клуба.[68] Такође сви играчи осим Драгана Стојковића су играли најмање једну деценију за клуб. Коначно, 29. маја 2010. на прослави 65 година клуба Генерација 1991. која је освојила Куп европских шампиона и Интерконтинентални куп проглашена за шесту Звездину звезду. За сада је само пет играча и једна генерација било изабрано:
-
1. Рајко Митић -
3. Драган Џајић
Састав шампиона Европе
Састав освајача титуле првака Европе:
Тренер: Љубомир „Љупко“ Петровић
Остали познати играчи
Зоран „Жота“ Антонијевић
Јован „Куле“ Аћимовић
Петар Баралић
Владимир Беара
Дејан Бекић
Цвијетин Благојевић
Владислав „Блеки“ Богићевић
Здравко Боровница
Бранислав „Бане“ Вукосављевић
Кирил „Киро“ Дојчиновски
Ратомир Дујковић
Владимир Дурковић
Предраг Ђајић
Милован Ђорић
Жарко Ђуровић
Бошко Ђуровски
Милко Ђуровски
Марко Елснер
Тодор „Тоша“ Живановић
Миљан Зековић
Томислав Ивковић
Милан Јанковић
Слободан „Цоле“ Јанковић
Рајко Јањанин
Живорад „Жика“ Јевтић
Јован Језеркић
Зоран Јеликић
Никола Јовановић
Милан „Миле“ Јовин
Иван Јуришић
Бошко Кајганић
Станислав Караси
Михаљ Кери
Бранко Кленковски
Боривоје „Бора“ Костић
Миодраг Кривокапић
Петар Кривокућа
Србољуб Кривокућа
Златко Крмпотић
Војин Лазаревић
Љубомир Ловрић
Живан Љуковчан
Душан Маравић
Војислав „Војкан“ Мелић
Драган Милетовић
Ђорђе Миловановић
Горан Милојевић
Недељко „Неђа“ Милосављевић
Трифун „Трифке“ Михаиловић
Митар Мркела
Срђан Мркушић
Хусреф Мусемић
Славољуб Муслин
Душан „Стаја“ Николић
Јовица Николић
Миодраг „Миле“ Новковић
Тихомир „Бата“ Огњанов
Стеван Остојић
Мирослав Павловић
Бела Палфи
Огњен „Оља“ Петровић
Владимир „Владица“ Поповић
Зоран Прљинчевић
Славко Радовановић
Бранко Радовић
Сребренко Репчић
Антун Рудински
Душан „Дуле“ Савић
Љубомир „Љубиша“ Спајић
Србољуб „Срба“ Стаменковић
Бранко Станковић
Никола Стипић
Александар „Дика“ Стојановић
Сеад Сушић
Лазар Тасић
Коста Томашевић
Новак „Крца“ Томић
Иван Топлак
Зоран Филиповић
Сулејман Халиловић
Борислав „Боро“ Цветковић
Јован Цокић
Милан Чоп
Милош Шестић
Миленко Ачимович
Иван Аџић
Бранко Бошковић
Горан Буњевчевић
Ристо Видаковић
Иван Гвозденовић
Јован „Цуне“ Гојковић
Анто Дробњак
Горан Друлић
Иван Дудић
Горан Ђоровић
Братислав Живковић
Илија Ивић
Драгослав Јеврић
Зоран Јовичић
Дарко Ковачевић
Александар Коцић
Небојша Крупниковић
Ненад Лалатовић
Лео Леринц
Ненад Масловар
Звонко Милојевић
Зоран Његуш
Перица Огњеновић
Дејан „Рамбо“ Петковић
Михајло Пјановић
Ненад Сакић
Дејан Станковић
Дејан Стефановић
Митко Стојковски
Немања Видић
Владимир Дишљенковић
Милан Дудић
Никола Жигић
Бошко Јанковић
Ненад „Пикси“ Ковачевић
Александар Луковић
Марјан Марковић
Марко Пантелић
Бобан Бајковић
Душан Баста
Ел Фарду Бен
Милан Бишевац
Ричмонд Боаћи
Милан Борјан
Уго Виеира
Ибрахим Гај
Абиола Дауда
Милош Дегенек
Мичел Доналд
Луис „Лучо“ Ибањез
Каду
Гелор Канга
Сегундо Кастиљо
Александар Катаи
Огњен Короман
Дарко Лазовић
Дамијен Ле Талек
Марко Марин
Лука Миливојевић
Ненад Милијаш
Дејан Миловановић
Драган Мрђа
Павле Нинков
Милош Нинковић
Милан Павков
Марко Перовић
Нејц Печник
Александар Пешић
Немања Радоњић
Иван Ранђеловић
Вујадин Савић
Тренери
Бранислав Секулић (1946)
Светислав Глишовић (1946–48)
Александар Томашевић (1948–50)
Љубиша Броћић (1951)
Жарко Михајловић (1951)
Бранислав Секулић (1952)
Жарко Михајловић (1952–53)
Љубиша Броћић (1953–54)
Бошко Ралић (1954)
Милован Ћирић (1954–57)
Миша Павић (1957–64)
Иван Топлак (1964–66)
Миљан Миљанић (1966–74)
Миљенко Михић (1974–75)
Милован Ћирић (1975–76)
Гојко Зец (1976–78)
Бранко Станковић (1978–82)
Стеван Остојић (1982–83)
Гојко Зец (1983–86)
Велибор Васовић (1986–88)
Бранко Станковић (1988)
Драгослав Шекуларац (1989–90)
Љупко Петровић (1990–91)
Владица Поповић (1991–92)
Милан Живадиновић (1992–94)
Љупко Петровић (1994–96)
Владимир Петровић Пижон (1996–97)
Војин Лазаревић (1997)
Милорад Косановић (1997–98)
Војин Лазаревић (1998–99)
Милољуб Остојић (1999)
Звонко Радић (привремени) (1999)
Славољуб Муслин (1999–01)
Зоран Филиповић (2001–03)
Славољуб Муслин (2003–04)
Љупко Петровић (2004)
Милован Рајевац (привремени) (2004)
Ратко Достанић (2004–05)
Валтер Зенга (2005–06)
Душан Бајевић (2006–07)
Бошко Ђуровски (2007)
Милорад Косановић (2007)
Александар Јанковић (2007–08)
Здењек Земан (2008)
Чедомир Јаневски (2008–09)
Синиша Гогић (привремени) (2009)
Владимир Петровић Пижон (2009–10)
Ратко Достанић (2010)
Александар Кристић (2010)
Роберт Просинечки (2010–12)
Александар Јанковић (2012–13)
Рикардо Са Пинто (2013)
Славиша Стојановић (2013–14)
Ненад Лалатовић (2014–15)
Миодраг Божовић (2015–17)
Бошко Ђуровски (привремени) (2017)
Владан Милојевић (2017–19)
Дејан Станковић (2019–2022)
Милош Милојевић (2022—2023)
Барак Бахар (2023)
Владан Милојевић (2023—тренутно)
Председници
Мита Миљковић (1948–51)
Иса Јовановић (1951–52)
Сава Радојчић (1952–54)
Драгослав Марковић (1954–55)
Милић Бугарчић (1955–56)
Драгоје Ђурић (1956)
Душан Благојевић (1956–60)
Милић Бугарчић (1960–63)
Радован Пантовић (1963–65)
Душан Благојевић (1965–68)
Никола Бугарчић (1968–77)
Радован Пантовић (1977–81)
Брана Димитријевић (1981–82)
Властимир Пурић (1982)
Миладин Шакић (1982–87)
Светозар Мијаиловић (1987–93)
Драган Џајић (1998–04)
Драган Стојковић (2005–07)
Топлица Спасојевић (2007–08)
Добривоје Танасијевић (2008–09)
Владан Лукић (2009–12)
Драган Џајић (2012–14)
Светозар Мијаиловић (2014–тренутно)
Ривалство са Партизаном
Звездин градски ривал је Партизан и утакмице између ова два клуба се називају „вечити дербији“. Ове утакмице су увек биле жељно ишчекиване и врло спектакуларне, али због слабијег квалитета фудбала у последњим годинама, као и велике количине насиља и хулиганизма, драстично је смањена посећеност на овим утакмицама. Дерби игран 11. маја 2005. у полуфиналу купа Србије и Црне Горе је посетило 8.000 гледалаца, што је најмање у историји. Највећа посећеност је било око 108.000 гледалаца.
Статистика фудбалског дербија
- Од 26. маја 2022.
|
|
ФК Црвена звезда у Суперлиги Србије
Стање на дан: 22. мај 2022.
Сезона | ИГ | П | Н | И | ГД | ГП | ГР | Бод. | Плас. |
---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|
2006/07. | 32 | 23 | 5 | 4 | 55 | 27 | +28 | 74 | 1. |
2007/08. | 33 | 21 | 12 | 0 | 65 | 22 | +43 | 75 | 2. |
2008/09. | 33 | 17 | 8 | 8 | 59 | 32 | +27 | 59 | 3. |
2009/10. | 30 | 23 | 2 | 5 | 53 | 17 | +36 | 71 | 2. |
2010/11. | 30 | 22 | 4 | 4 | 52 | 18 | +34 | 70 | 2. |
2011/12. | 30 | 21 | 5 | 4 | 57 | 18 | +39 | 68 | 2. |
2012/13. | 30 | 20 | 2 | 8 | 55 | 35 | +20 | 62 | 2. |
2013/14. | 30 | 23 | 3 | 4 | 66 | 27 | +39 | 72 | 1. |
2014/15. | 30 | 19 | 7 | 4 | 46 | 20 | +26 | 64 | 2. |
2015/16. | 37 | 30 | 5 | 2 | 97 | 27 | +70 | 54 | 1. |
2016/17. | 37 | 30 | 4 | 3 | 93 | 33 | +60 | 55 | 2. |
2017/18. | 37 | 32 | 4 | 1 | 96 | 19 | +77 | 60 | 1. |
2018/19. | 37 | 33 | 3 | 1 | 97 | 20 | +77 | 60 | 1. |
2019/20. | 30 | 25 | 3 | 2 | 68 | 18 | +50 | 78 | 1. |
2020/21. | 38 | 35 | 3 | 0 | 114 | 20 | +94 | 108 | 1. |
2021/22. | 37 | 32 | 4 | 1 | 95 | 19 | +76 | 100 | 1. |
Укупно | 531 | 406 | 74 | 51 | 1168 | 372 | +796 | 1130 | 1. (НП) |
ИГ = Играо утакмица; П = Победио; Н = Нерешено; И = Изгубио; ГД = Голова дао; ГП = Голова примио; ГР = Гол разлика; Бод. = Бодова; Плас. = Пласман; НП = Највиши пласман
ФК Црвена звезда у Купу Србије
|
|
|
ФК Црвена звезда у европским такмичењима
Закључно са 3. новембром 2022, Црвена звезда је у европским куповима играла:
Такмичење | Ут. | Поб. | Нер. | Пор. | ГД | ГП |
---|---|---|---|---|---|---|
УЕФА Лига шампиона | 151 | 70 | 33 | 48 | 278 | 203 |
Куп победника купова | 34 | 12 | 10 | 12 | 64 | 43 |
УЕФА лига Европе | 165 | 70 | 42 | 53 | 253 | 207 |
УЕФА суперкуп | 1 | 0 | 0 | 1 | 0 | 1 |
Интерконтинентални куп | 1 | 1 | 0 | 0 | 3 | 0 |
I Укупно УЕФА такмичења | 352 | 153 | 85 | 114 | 598 | 454 |
Митропа куп | 39 | 17 | 7 | 15 | 71 | 58 |
Куп сајамских градова | 21 | 9 | 2 | 10 | 32 | 29 |
Интертото куп | 6 | 3 | 1 | 2 | 15 | 15 |
II Укупно остала такмичења | 66 | 29 | 10 | 27 | 118 | 102 |
Укупно I + II | 418 | 182 | 95 | 141 | 716 | 556 |
Дресови (произвођачи и спонзори)
Период | Произвођач опреме | Главни спонзор на дресу |
---|---|---|
1977–1978 | Адмирал | |
1979 | Пума | |
1980–1986 | Кристал Зајечар | |
1986–1987 | де ЛУКС | |
1987–1988 | Ли Купер | |
1988–1989 | Касучи | |
1989–1990 | Мистер Бејби | |
1990–1991 | ДЕКСИМ | |
1991–1993 | Хумел | Класик |
1993–1994 | Комерцијална банка | |
1994–1996 | Диадора | Беобанка |
1996–1998 | Капа | |
1998–2001 | Пилс лајт | |
2001–2003 | Адидас | |
2003–2005 | Винер штетише Шарп | |
2005–2006 | Тојота | |
2006–2008 | Најки | |
2008–2009 | ||
2010 | 2344 – За моју Звезду | |
2010–2012 | Гаспром | |
2012–2013 | Леђеа | |
2013–2017 | Пума | |
2017– | Макрон |
Генерални спонзор
Од 2010. године генерални спонзор једног од најпопуларнијих фудбалских клубова у Србији је компанија „Гаспром њефт“ — већински акционар српске компаније „Нафтна индустрија Србије“ и највећи страни инвеститор у земљи. Током сарадње са „Гаспром њефтом“ клуб је шест пута освајао титулу шампиона Србије, два пута је освојио Куп Србије и редовно је учествовао на европским турнирима. У оквиру сарадње, осим рекламирања брендова компаније „Гаспром њефт“ заједно са ФК Зенитом из Санкт Петербурга реализује се сарадња у области омладинског фудбала — размена младих играча и одржавање пријатељских утакмица.
Напомене
- ^ Име „Црвена звезда“ се углавном преводи на остале светске језике и то на енглеском као „Red Star“, немачком као „Roter Stern“, француском као „Etoile Rouge“, италијанском као „Stella Rossa“, шпанском као „Estrella Roja“, холандском као „Rode Ster“, норвешком као „Røde Stjerne“, румунском као „Steaua Roşie“.
Види још
Референце
- ^ „Dom Crvene zvezde”. FK Crvena zvezda. Приступљено 19. 5. 2019.
- ^ „ШАМПИОНАТИ”. crvenazvezdafk.com. Приступљено 9. 7. 2018.
- ^ „КУПОВИ”. crvenazvezdafk.com. Приступљено 9. 7. 2018.
- ^ а б „Red Star, Roter Stern, Stella Rossa, Estrella Roja, Etoile Rouge, … Crvena zvezda”. strategija.org. Приступљено 7. 05. 2019.
- ^ „Svaki drugi Srbin navija za Zvezdu”. b92.net. Приступљено 27. 2. 2008.
- ^ „Београд је цео, црвено-бео”. crvenazvezdafk.com. Приступљено 22. 3. 2012.
- ^ а б в г „Настанак клуба”. sport.novosti.co.yu. Архивирано из оригинала 9. 6. 2007. г. Приступљено 28. 1. 2008.
- ^ а б Глас јавности- „Настанак клуба”. Приступљено 28. 1. 2008.
- ^ Jakšić, Pavle (18. 11. 2021). „Kako je Crvena zvezda dobila svoje ime?”. Н1. Приступљено 18. 11. 2021.
- ^ „Звездин стадион - од „Авале“ ка „Звезданом граду“”. „Политика“, Приступљено 27. 4. 2013.
- ^ „Политика: Настанак клуба”. politika.rs. Приступљено 28. 1. 2008.
- ^ Студентски часопис „Монополист“- „Настанак”. Приступљено 28. 1. 2008.[мртва веза]
- ^ „Прва утакмица”. srpstvo.com. Архивирано из оригинала 05. 03. 2016. г. Приступљено 28. 1. 2008.
- ^ „Прва утакмица”. znanje.org. Приступљено 28. 1. 2008.
- ^ а б „Стадион”. www.crvenazvezdafk.com. Архивирано из оригинала 22. 02. 2016. г. Приступљено 27. 6. 2013.
- ^ „На данашњи дан: Ливерпул - Црвена звезда 1:2”. www.mojacrvenazvezda.net. Приступљено 28. 6. 2013.
- ^ „Црвена звезда - Ференцварош 2:2”. www.zurnal.rs. Архивирано из оригинала 29. 06. 2013. г. Приступљено 28. 6. 2013.
- ^ На данашњи дан: Пораз у финалу Купа УЕФА, www.mojacrvenazvezda.net, 28. 6. 2013.
- ^ а б в г д „Бари 1990/91.”. crvenazvezdafk.com. Приступљено 18. 7. 2013.
- ^ „Куп шампиона 1988/1989”. uefa.com. Приступљено 28. 1. 2008.
- ^ „Куп УЕФА 1989/1900”. uefa.com. Приступљено 28. 1. 2008.
- ^ „Тренерска каријера Љупка Петровића”. Архивирано из оригинала 29. 6. 2013. г. Приступљено 28. 1. 2008.
- ^ „Драган Стојковић Пикси-Играчка статистика”. national-football-teams.com. Приступљено 28. 1. 2008.
- ^ „Прва рунда у сезони 1990/91”. uefa.com. Приступљено 5. 2. 2008.
- ^ „Друга рунда у сезони 1990/91”. uefa.com. Приступљено 5. 2. 2008.
- ^ „Четвртфинале у сезони 1990/91”. uefa.com. Приступљено 5. 2. 2008.
- ^ „Полуфинале у сезони 1990/91”. uefa.com. Приступљено 5. 2. 2008.
- ^ „Небо се отворило-стадион је експлодирао”. sportal.rs. Архивирано из оригинала 8. 1. 2015. г. Приступљено 5. 1. 2015.
- ^ „Бари '91”. srbija-info.yu. Архивирано из оригинала 19. 1. 2010. г. Приступљено 27. 1. 2008.
- ^ „Дарко Панчев постиже гол”. youtube.com. Приступљено 29. 1. 2008.
- ^ „Токио 1991”. b92.net. 08. 12. 2006. Приступљено 30. 1. 2008.
- ^ „Звезда постала власништво чланова”. sportal.rs. 22. 10. 2010. Архивирано из оригинала 24. 12. 2013. г.
- ^ „Robert Prosinecki faces tough task to orchestrate Red Star revolution”. guardian.co.uk. Приступљено 18. 3. 2012.
- ^ „Robi ne može da vodi Zvezdu!”. sport.blic.rs. Приступљено 18. 3. 2012.
- ^ „FSS: Prosinečki, ni kao fizioterapeut na klupi!”. smedia.rs. Приступљено 19. 3. 2012.
- ^ „Трансфери у сезони 2010/11”. transfermarkt.de. Приступљено 18. 3. 2012.
- ^ „Počinju pripreme Crvene zvezde”. novosti.rs. Приступљено 19. 3. 2012.
- ^ „Partizan proslavio titulu, Zvezda druga”. vesti-online.com. Приступљено 19. 3. 2012.
- ^ „Zvezda-Ventspils”. uefa.com. Приступљено 22. 3. 2012.
- ^ „Zvezda letela u istom avionu kao i za Bari 1991.”. sportal.rs. Архивирано из оригинала 24. 12. 2013. г. Приступљено 22. 3. 2012.
- ^ „Plej-of za LE: Ren - Zvezda 4:0 (kraj)”. sportal.rs. Архивирано из оригинала 24. 12. 2013. г. Приступљено 22. 3. 2012.
- ^ „Џајић и радна група воде Звезду („Вечерње новости“)”. 14. новембар 2012. Приступљено 27. 4. 2013.
- ^ „Džajić danas započinje drugi mandat kao predsednik Crvene zvezde („Blic Sport“)”. 22. децембар 2012. Приступљено 27. 4. 2013.
- ^ „Милош Нинковић Звездин,”. 02. 07. 2013. Приступљено 2. 1. 2015.
- ^ „Грог Божовић води Звезду”. mozzartsport. Архивирано из оригинала 05. 01. 2017. г. Приступљено 5. 1. 2017.
- ^ „Звезда освојила титулу!”. n1info. Архивирано из оригинала 06. 01. 2017. г. Приступљено 5. 1. 2017.
- ^ „Журка на Маракани: 40 хиљада славило титулу!”. mondo.rs. Приступљено 5. 1. 2017.
- ^ „Звезда прошла Валету и забринула навијаче”. Б92. 19. 07. 2016. Приступљено 5. 1. 2017.
- ^ „Ништа од Лиге шампиона: Звезда "пала" у продужецима!”. telegraf. Приступљено 5. 1. 2017.
- ^ „РАЗЛИКА У КЛАСИ Ова Звезда није за Европу, Сасуоло надиграо црвено-беле и у Београду!”. blic.rs. Приступљено 5. 1. 2017.
- ^ „(KURIR TV) ZVEZDA SIJALA I U PRAGU: Crveno-beli opet pobedili Spartu, još samo korak do Lige Evrope”. kurir. Приступљено 26. 8. 2017.
- ^ „Evropo, vratili smo se!”. crvenazvezdafk. Приступљено 25. 8. 2017.
- ^ „POSLE 10 GODINA ČEKANJA Zvezda opet sija, igraće u Ligi Evrope!”. blic. Приступљено 25. 8. 2017.
- ^ „Историја у Салцбургу, Звезда у Лиги шампиона”. Радио-телевизија Србије. 29. 8. 2018. Приступљено 30. 8. 2018.
- ^ „Магија броја 4”. ФК Црвена звезда, званична презентација. 30. 4. 2021. Приступљено 30. 4. 2021.
- ^ „Писци историје са Маракане”. Спортски журнал. 14. 4. 2021. Приступљено 30. 4. 2021.
- ^ „Први тим”. crvenazvezdafk.com. Приступљено 21. 6. 2016.
- ^ „ФК Црвена звезда”. Суперлига Србије у фудбалу, званична презентација. Приступљено 3. 9. 2022.
- ^ „FK Crvena zvezda”. УЕФА (на језику: енглески). Приступљено 6. 9. 2022.
- ^ „Поштовање Џаји - дрес са бројем 11 се повлачи из употребе”. ФК Црвена звезда, званична презентација. 2. 9. 2022. Приступљено 2. 9. 2022.
- ^ „Licencirani igrači FK Crvena zvezda za sezonu 2009/2010”. Суперлига Србије у фудбалу, званична презентација. 2009. Архивирано из оригинала 3. 1. 2010. г. Приступљено 26. 4. 2020.
- ^ B, L. (27. 7. 2010). „Zvezda povukla dres sa brojem 12”. Б92. Приступљено 22. 7. 2018.
- ^ „Dve godine tuge: Zvezda i Delije su na današnji dan ostali bez Gorana Gogića (VIDEO)”. telegraf.rs. 3. 7. 2017. Приступљено 22. 7. 2018.
- ^ „Goran Gogic: Rückennummern-Historie” [Горан Гогић — бројеви на дресу кроз каријеру]. Трансфермаркт (на језику: немачки). 3. 7. 2015. Приступљено 6. 4. 2020.
- ^ „Tragedija u Kini: Umro Goran Gogić”. mozzartsport.com. 3. 7. 2015. Приступљено 22. 7. 2018.
- ^ „Crvena zvezda 0-2 Kairat”. УЕФА (на језику: енглески). 2. 7. 2015. Архивирано из оригинала 04. 07. 2015. г. Приступљено 5. 3. 2020.
- ^ „Кумови у Звезди опет носе бројеве 3 и 33”. Спортски журнал. 22. 7. 2018. Приступљено 22. 7. 2018.
- ^ Политика - „Звездине звезде”. Приступљено 4. 2. 2008.
Спољашње везе
- Званични веб-сајт (језик: српски) (језик: енглески)
- УЕФА профил „ФК Црвена звезда“ www.uefa.com (језик: енглески) (језик: немачки) (језик: француски) (језик: руски) (језик: шпански) (језик: италијански) (језик: португалски) (језик: јапански)
- Профил „ФК Црвена звезда“ www.transfermarkt.rs (језик: српски)
- Профил „ФК Црвена звезда“ www.transfermarkt.co.uk (језик: енглески)
- Званична презентација навијача www.delije.net (језик: српски)
- Званични сајт СД Црвена звезда www.sd-crvenazvezda.net (језик: српски)
- Све вести из клуба - Незванични сајт СД Црвена звезда www.mojacrvenazvezda.net (језик: српски)
- Фудбал 91 профил - резултати од 2000. www.fudbal91.com (језик: српски)
- Јавна архива и незванична презентација клуба www.redstarbelgrade.com (језик: српски) (језик: енглески) (језик: француски) (језик: немачки) (језик: грчки) (језик: италијански) (језик: португалски) (језик: руски) (језик: шпански)