Венгард-2
Венґард-2 англ. Vanguard 2 | |
---|---|
Венґард-2 | |
Основні параметри | |
COSPAR ID | 1959-001A |
NORAD ID | 00011 |
Виготівник | Дослідницька лабораторія ВМФ США (Naval Research Laboratory, NRL) |
Оператор | ВМФ США |
Тип апарата | орбітальний |
Штучний супутник | Землі |
Дата запуску | 17 лютого 1959, 16:05:00 UTC |
Ракета-носій | Венґард |
Космодром | Мис Канаверал СК 18Ей |
Технічні параметри | |
Маса | 10,8 |
Розміри | діаметр 50,8 см |
Джерела живлення | ртутно-цинкові батареї |
Орбітальні дані | |
Тип орбіти | еліптична |
Велика піввісь | 8'317,7 км |
Ексцентриситет | 0,166 |
Нахил орбіти | 32,88° |
Період обертання | 125,6 хвилини |
Венгард-2 (англ. Vanguard 2) Авангард — передовий), інша назва Венгард SLV-4 — американський метеорологічний супутник, що розроблений для вивчення хмарного покриву землі. Венгард-2E був останнім супутником з серії Веннард-2 і єдиним, що виконав свою місію. Запуск відбувся 17 лютого 1959 року о 15:55:02 GMT з космодромут мису Канаверал на борту ракетои-носія Vanguard SLV-4. Супутник був призначений для вимірювання розподілу хмарного покриву на денній частині своєї орбіти протягом 19 днів, та надавати данні про щільність атмосфери протягом всього життя своєї роботои (приблизно 300 років).
Перед тим як було успішно запущено Венгард-2E (що згодом отримав назву Венгард-2) дослідницька лабораторія ВМФ США зробила декілька спроб запустити схожі моделі з серії Венгард-2, але жоден з них не зміг вийти на орбіту по технічним причинам.Ось їх перелік:
- Vanguard 2A: запущений 29 квітня 1958 року ракетою Vanguard TV-5
- Vanguard 2B: запущений 28 травня 1958 року ракетою Vanguard SLV-1
- Vanguard 2C: запущений 26 червня 1958 року ракетою Vanguard SLV-2
- Vanguard 2D: запущений 26 вересня 1958 року ракетою Vanguard SLV-3
Авангард 2 стартував з космодрому мису Канаверал, штат Флорида, 17 лютого 1959 року о 15:55:02 GMT. Після запуску о 16:04:38 на висоті 555 км (345 миль) було відокремлено третій ступінь ракети-носія.Телеметричні дані показали, що відразу після відділення супутника від третього ступеня залишки твердого палива в третьому ступені спалахнули, змусивши його наздогнати та «підштовхнути» супутник, викликавши прецесуючий (хитаючий) рух на осі обертання. Третя ступінь з вагою 21,3 кг (47 фунтів) також вийшла на орбіту. Супутник вийшов на початкову орбіту 559 x 3320 км (347 x 2063 миль), 125,8 хвилини з нахилом 32,88 градусів. Телеметричний передавач працював протягом 23 днів, але дані про хмарний покрив були сильно погіршені через коливання осі обертання. Передавач радіомаяка Minitrack працював протягом 26 днів до 15 березня, протягом яких було зроблено 244 первинних спостереження Minitrack. Після того як батареї розрядилися, супутник все ще оптично відстежувався з Землі для вивчення атмосферного опору та гравітаційного поля. Супутник Vanguard 2 має очікуваний загальний термін служби на орбіті від 200 до 300 років.
Супутник Vanguard 2 являв собою магнієву сферу вагою 10,75 кг (23,7 фунтів), діаметром 50,8 см (20 дюймів). Сфера була всередині позолочена, а зовні покрита алюмінієвим шаром, покритим полірованим монооксидом кремнію достатньої товщини для забезпечення теплового контролю приладів. Всередині був тиск. Пакет приладів корисного навантаження був встановлений у центрі сфери. Пакунок був укладений у циліндричний стопку з ртутними батареями внизу, за якими йшла електроніка мінітрекової системи стеження, електроніка навколишнього середовища, телеметричні прилади та електроніка експерименту. Під пакетом у нижній частині сфери був роздільний пристрій, підпружинена труба з таймером, призначена для відштовхування супутника від третього ступеня після досягнення орбіти. У верхній частині внутрішньої частини сфери був манометр. Він також мав два оптичних телескопи з двома фотоелементами, встановленими на протилежних сторонах сфери під кутом 45 градусів до номінальної осі обертання. Чотири 30-дюймові підпружинені металеві стрижні були складені вздовж екватора сфери і радіально виступали назовні, коли їх розгортали, діючи як антена турнікета. Радіозв'язок забезпечувався телеметричним передавачем потужністю 1 Вт, 108,03 МГц, який запускався наземною станцією, і передавачем маяка Minitrack потужністю 10 МВт, 108 МГц, який посилав безперервний сигнал для відстеження. Приймач команд використовувався для активації 50-хвилинного магнітофона, який передавав дані експерименту телескопа на телеметричний передавач. Сателіт був стабілізований на 50 об/хв.
Радіозв'язок здійснювали: передавач телеметрії потужністю 1 Вт з частотою-носієм 108,03 МГц і радіомаяк потужністю 10 мВт з частотою-носієм 108 МГц, що надсилав безперервний сигнал для відстеження траєкторії. Приймач команд використовувався для вмикання плівкового магнітофона, щоб передавати дані, отримані з оптичних телескопів.
Живлення забезпечували ртутно-цинкові батареї.
- Венґард-2 [Архівовано 10 лютого 2016 у Wayback Machine.] Енциклопедія астронавтики(англ.)
- Венґард-2 [Архівовано 19 жовтня 2011 у Wayback Machine.] Каталог НАСА(англ.)
- Венгард-2[Архівовано 2023-06-04 у Wayback Machine.] Національне управління з аеронавтики та дослідження космічного простору(англ.)
Це незавершена стаття з космонавтики. Ви можете допомогти проєкту, виправивши або дописавши її. |
Це незавершена стаття про Сполучені Штати Америки. Ви можете допомогти проєкту, виправивши або дописавши її. |