Нео—Гвельфізм
Нео—Гвельфізм | |
---|---|
Країна | |
Ідеологія | Confederalism[1] Theocratic monarchism[2][3] Christian liberalism[4][5] |
Нео—гвельфізм — це італійський політичний рух XIX століття, започаткований Вінченцо Джоберті, який прагнув об'єднати Італію в єдине королівство з королем Папи Римського. Незважаючи на незначну підтримку населення, рух викликав інтереси серед інтелектуалів, журналістів та католицьких політиків-реформаторів. Вони також були пов'язані як з онтологізмом, філософським рухом, так і з раціоналістично налаштованою теологією.
Оскільки в XIX столітті в Італії не було сучасних політичних партій, нео — гвельфи були лише колами інтелектуалів, аристократів, журналістів та бізнесменів з католицькими та унітарними тенденціями. Рух не був надто націоналістичним, вважаючи за краще конфедерацію між кількома італійськими державами на чолі з Папою Римським . Що стосується соціальних питань, то нео — гвельфи, як правило, підтримували як реформаторську, так і політику правопорядку.[6]
Багато нео-гвельфістів вважали, що Джованні Мастай-Ферретті (обраний папою Пієм IX у 1846 р.) Посилить їх справу, але він відкинув їх рух. Це відхилення всюди засмучувало католицьких лібералів, і антиклерикальні ліві сприймали це як доказ того, що папство за своєю суттю є реакційним — готовим пожертвувати своєю автономією і італійською державою просто для захисту вузьких тимчасових інтересів, таких як благородні інтереси в папському штатів . Папи, як правило, походили з цієї знаті, не кажучи вже про курію та ватиканську ієрархію загалом.
У П'ємонт-Сардинії рух набрав достатнього впливу, щоб встановити двох нео-гвельфів в уряді: Чезаре Бальбо з березня по липень 1848 р. І самого Джоберті з грудня 1848 р. По лютий 1849 р. Однак остаточна поразка Австрії в Першій війні за незалежність спричинила занепад неогельфізму, який розглядався як занадто помірний і «папістський» , на користь парламентської правої групи, яка призначила поєднання війни та дипломатії для об'єднання Італії під Савойським домом .
Після франко-австрійської війни 1859 р., Яка надала П'ємонту-Сардинії контроль над Північною Італією (крім Венето), неогельфізм вважався застарілим і недоступним. У 1860 р. Республіканець Джузеппе Гарібальді очолив свою експедицію в Південній Італії, що врешті-решт призвело до об'єднання Італії під П'ємонтом-Сардинією, проте, залишивши Папство власною державою. Це полегшило побоювання з боку римо-католицьких країн, таких як Франція, які вважали, що об'єднана Італія може «розбестити» папство.
- Прем'єр-міністр Сардинії Вінченцо Джоберті[en]
- Сардинський прем'єр-міністр Чезаре Бальбо[en] (коротко)
- Прем'єр-міністр Папи Пелегріно Россі[en]
- Міністр закордонних справ Папи Теренціо Маміані делла Ровере
- Письменник Алессандро Мандзоні[7][8]
- Монсеньйор Антоніо Росміні-Сербаті
- Маркіз Джино Каппоні
- Фізик Карло Маттейччі
- Історик Луїджі Тості
- Scoppola, Pietro (1963). Studium (ред.). Dal neoguelfismo alla democrazia cristiana.
- De Rosa, Gabriele (1964). Morcelliana (ред.). Le associazioni cattoliche dal neoguelfismo all'Unità.
- De Rosa, Gabriele (1972). Istituto di Studi Romani (ред.). La crisi del neoguelfismo e la questione romana.
- Anzilotti, Antonio (1917). Società Dante Alighieri (ред.). Dal neoguelfismo all'idea liberale.
- Momigliano, Felice (1922). Unitas (ред.). Gli albori del neoguelfismo in Piemonte.
- Fontana, Sandro (1968). Morcelliana (ред.). La controrivoluzione cattolica in Italia: 1820-1830.
- ↑ DeAgostini, ред. (2011). I moderati: neoguelfi e liberal-radicali. с. 311. ISBN 9788841864913.
{{cite book}}
: Проігноровано|work=
(довідка) - ↑ Schiattone, Mario (1996). Dedalo (ред.). Alle origini del federalismo italiano. с. 76. ISBN 9788822061805.
- ↑ Fusilli, Raffaele (1969). Liberali, socialcomunisti e cattolici in lotta guelfa e ghibellina durante il fascismo, la monarchia e la repubblica: Saggio storico politico.
- ↑ Desidea, Bruno (2005). Il Poligrafo (ред.). La lotta delle egemonie: movimento cattolico e Partito popolare nei Quaderni di Gramsci. с. 134—135. ISBN 9788871153933.
- ↑ Tullio-Altan, Carlo; Cartocci, Roberto (1997). Gaspari (ред.). La coscienza civile degli italiani: valori e disvalori nella storia nazionale.
- ↑ Partito Moderato. Encilopedia Treccani.
- ↑ Alessandro Manzoni (3 серпня 2004). The Count of Carmagnola & Adelchis. JHU Press. с. 93. ISBN 9780801878817.
- ↑ Stelio Cro (February–May 1988). L' idealismo neo-guelfo e il teatro nazionale in Alessandro Manzoni. Tetaro Contemporaneo (Italian) .
- Сардинія-П'ємонт, Королівство Росія, 1848—1849 рр . Лекція
- Політичне значення папства, історично і в даний час Журнал релігії та суспільства . Том 7, 2005. Центр Кріпке. Ентоні Мансуето з Університету Нью-Мексико-Галлап
- Стаття «Британіка» 1911 року про Камілло Бенсо, конкур ді Кавур