Олесь Ульяненко
Олесь Ульяненко | ||||
---|---|---|---|---|
Олександр Станіславович Ульянов | ||||
Олесь Ульяненко, 2009 | ||||
Псевдонім | Олесь Ульяненко | |||
Народився | 8 травня 1962 Хорол, Полтавська область, Українська РСР, СРСР | |||
Помер | 17 серпня 2010 (48 років) Київ, Україна | |||
Поховання | Байкове кладовище | |||
Громадянство | ||||
Національність | українець | |||
Діяльність | письменник, культурний діяч, громадський діяч | |||
Alma mater | Лубенське медичне училище (?) Миколаївська морехідна школа (1980) | |||
Мова творів | українська | |||
Magnum opus | Сталінка | |||
Конфесія | Католицька церква | |||
Премії | мала Шевченківська премія | |||
Сайт: Oles Ulianenko у FB | ||||
| ||||
| ||||
| ||||
Оле́сь Улья́ненко (справжнє ім'я Олександр Станіславович Ульянов; 8 травня 1962, Хорол, Полтавська область, Українська РСР, СРСР — 17 серпня 2010, Київ, Україна[1]) — український письменник, наймолодший лауреат Малої Шевченківської премії. Останні роки життя мешкав у Києві.[2]
Закінчив школу № 2 міста Хорола (нині гімназія), навчався в Лубенському медичному училищі, у 1980 закінчив Миколаївське медичне училище.[3] В молодості працював у Якутії, служив десантником у Радянській армії в Східній Німеччині та Афганістані. Вів напівволоцюжний спосіб життя у Центральній Росії[4], жив у панківському середовищі в Ленінграді.[5]
У 1997 за роман «Сталінка»[6] отримав малу Шевченківську премію. За твердженням самого Ульяненка, написаний ним спільно з Володимиром Тихим на основі «Сталінки» сценарій було пізніше несанкціоновано використано московським режисером Сельяновим як основу для фільму «Жмурки».[7]
У 2006 році вийшов роман «Знак Саваофа». У романі описувалися кримінальні схильності та збочення служителів Московського патріархату,[4] а сам патріархат називався п'ятою колоною в Україні, яка ніколи не підтримувала української незалежності.[8] За цей роман Московський патріархат оголосив письменнику анафему[5].
У грудні 2009 у видавництві «Треант» вийшла кримінальна мелодрама «Там, де Південь», а навесні 2010, там само — друге видання книги «Жінка його мрії», презентація якого відбулася у вигляді провокаційного літературно-художнього перформансу в київській галереї «Карась».
За життя був нагороджений преміями журналів «Сучасність», «Благовіст» та «Кур'єр Кривбасу».
В останній рік життя переніс декілька інсультів. Помер 17 серпня 2010 у власній квартирі на 49-му році життя. Офіційна причина смерті — хронічна серцева недостатність.[9] Похований на Байковому кладовищі, ділянка № 33.
Про творчість Олеся Ульяненка письменниця Яна Дубинянська сказала так: «Читати прозу Олеся Ульяненка здатен не кожен. Принаймні, людям з вразливою психікою, неповнолітнім та вагітним жінкам я б категорично не радила»[7].
На думку критика Костянтина Родика, «наскрізною темою усієї творчості Олеся Ульяненка є вивчення людських ілюзій: зародження, способи реалізації і наслідки здійснення бажань; роль підсвідомості в цьому і конфліктологія ілюзій-бажань … Незважаючи на похмурість своїх текстів, Олесь Ульяненко — письменник-мораліст, в чиїх творах зло завжди самознищується»[10].
Доктор Марк Роберт Стех: «Для мене вже перша зустріч з письмом Олеся Ульяненка, а це було читання „Сталінки“, яку вважаю одним з найкращих його творів, — викликала почуття контакту з автентичним і неповторним літературним талантом. Правда, талантом, чиє призначення бентежити й непокоїти, викликати неспокій і біль, радше ніж приносити насолоду. В його письмі дуже багато жорстокості, але це не брутальність заради брутальності, та й не спроба епатувати невимогливого читача. Радше навпаки. Як на мене, у своїй суті, Ульяненко — письменник-мораліст мало не середньовічного, точніше барокового складу душі. У цьому контексті завжди влучним мені здавався вибір видавництва „Кальварія“ — доповнити текст „Сталінки“ фрагментами картин Ієроніма Босха, Петера Бройгеля Старшого. Адже в прозі Ульяненка знайдемо аналогічне, нібито гротескно викривлене зображення людини й суспільства. Як обридливі лиця людей на картинах фламандських майстрів, які замість того, щоб „реалістично“ відображати зовнішній вигляд, заглядають у глибину грішних душ, так і ніби перебільшено жорстокі, дегенеровані персонажі Ульяненкових творів мають служити для читача пересторогою перед наслідками душевного звиродніння. Автор бачить і описує людину й суспільство України із метафізичної, апокаліптичної перспективи, виявляючи те рідко видиме, що ховається за фасадом доброзвичайності. Як Босх і Бройгель, Ульяненко бачить і описує своїх персонажів не лише немічними в реальному житті, а й проклятими у вічності. В цьому сенсі ще влучніше, на мою думку, аніж картини фламандців, „Сталінку“ доповнили б сцени Страшного Суду із українських барокових ікон. Адже, окрім іншого, Ульяненко органічно український прозаїк» («Голос України», 4 листопада 2010).
Творчість О. Ульяненка дослідила у своїй дисертації «Естетика смерті у прозі Є. Пашковського та О. Ульяненко» Надія Тендітна[11].
У 2009 році експерт Національної експертної комісії України з питань захисту суспільної моралі Варвара Опанасівна Ковальська, яка не є філологом за освітою, визнала роман «Жінка його мрії» порнографічним: книгу вилучили з обігу. Рішення викликало незадоволення громадськості і, насамперед, наявні граматичні помилки у тексті висновку та абсурдні звинувачення у надмірній майстерності зображення еротичних сцен. Покликана комісія з відомих літературознавців не знайшла в романі ознак порнографії. Голова НСПУ і Комітету з питань культури і духовності Верховної Ради України Володимир Яворівський закликав Нацкоммораль «не виставляти [себе] на посміховисько, а знайти цивілізований вихід із ситуації, що склалася», бо таке рішення «завдає шкоди свободі творчості в Україні, яке вимагає хуторянського „пуританства“ „совдепівських“ часів». У самій Нацкомморалі не всі поділяли висновок В. Ковальської, зокрема Андрій Курков і Павло Мовчан. Керівництво ж Нацкомморалі стало вважати її висновок не рішенням комісії, бо заявило про свою непричетність. Тим не менше, щоб повернути книгу на полиці, письменник оскаржував у суді висновок.
Щоправда пізніше з'ясувалося, що у процесі судового розгляду на руках представників НЕКу опинився негативний експертний висновок Інституту літератури за підписом заступника голови інституту, д.філолог.н., члена-кореспондента НАН України, завідувача відділу давньої української літератури Миколи Сулими: "…Коли б редактори «Клубу сімейного дозвілля» мали добрий смак, коли б володіли високою культурою, коли б добре знали історію світової літератури, вони б не допустили тиражування низькопробного бульварного чтива, яким є «Жінка його мрії». Микола Сулима у висновку вказує винних у порушенні закону про суспільну мораль, це, по-перше, автор передмови Євгенія Чуприна, зі звинувачення якої починається висновок, по-друге це головний редактор видавництва С. С. Скляр, відповідальна за випуск К. В. Шаповалова, редактор О. І. Красюк. У тексті експертного висновку доктора філологічних наук, члена-кореспондента НАН України вживається слово «лезбіянство» (через «з»), а також порушуються закони синтаксису. Вважають, що заборона книжки має політичне підґрунтя.
Випадок з цькуванням Олеся Ульяненка Національною експертною комісією з питань суспільної моралі призвів до розголосу навколо її діяльності, і в подальшому до її ліквідації.
Був доволі плідним автором і за роки творчості написав понад 20 романів та безліч повістей. Його твори перекладалися німецькою, вірменською, угорською, англійською та іншими мовами.
- Сталінка (1994)
- Зимова повість (1995)
- Вогненне око (1997)
- (німецькою) Oles Uljanenko — Ruhelosigkeit. Уривки з роману «Вогненне око» вміщені в антології «Ein Rosenbrunnen: junge Erzähler aus der Ukraine. eine Anthologie» 1998[12]
- Богемна рапсодія (1999)
- Син тіні (2001)
- Дофін сатани (2003)
- Квіти Содому (2005), посмертна публікація у видавництві «Фоліо», 2012 рік
- Знак Саваофа (2006)
- Жінка його мрії (2006)
- Серафима (2007)
- Софія (2008)[13], посмертна публікація у видавництві «Фоліо», 2015 рік
- Перли і свині (2009), посмертна публікація у видавництві «Фоліо», 2015 рік
- Ангели помсти: трилогія («Марго», «Альма» та «Танька») (2012), посмертна публікація у видавництві «Фоліо», 2012 рік
- Пророк (незакінчений роман, 2009)[14], посмертна публікація у видавництві «Український пріоритет», 2013 рік
- Там, де Південь (2007)
- (чеською) Oles Uljanenko. Tady na Jihu. Z ukrajinštiny přeložila: Jiřina Dvořáková, Grafická úprava: Kateřina Wewiorová, Fotografie na obálce: David Konečný. 2015. 140 st. ISBN 978-807-443-171-5[15][16][17]
- Сєдой (2003)[18]
- Яйця динозавра (Київ: Люта справа, (2016)) — до збірки увійшли 20 оповідань, написаних Олесем Ульяненком протягом останніх тридцяти років життя
- (англійською) Oles Ulianenko. «Dinosaur Eggs». Translated from Ukrainianian by Luba Gawur. Ukrainian Literature Vol 4 (2014)) 147—155 pp[19]
- Наказ (1990)
- (англійською) Oles Ulianenko — Orders. Надруковано в альманасі Two Lands New Visions. Stories from Canada and Ukraine. Translated from Ukrainian by Marco Carynnyk and Marta Horban. Edited by Janice Kulyk Keefer & Solomea Pavlychko. 1998. ISBN 1-55050-134-8. pp 9-20[20]
- Антисеміт (1998)[21]
- Угода (1997)
- (чеською) Oles Uljanenko — Dohoda. Надруковано в чеській антології «Ukrajina, davaj, Ukrajina! Antologie současných ukrajinských povídek» («Україно, давай, Україно!» Антологія сучасних українських оповідань). 2012
- Ім'я любові (2007)[22]
15 серпня 2010 року до роковин письменника презентували книгу «Олесь Ульяненко. Без цензури». До книжки увійшло близько 40 інтерв'ю, які автор дав різним виданням та телеканалам протягом 1994—2010 років. Також у книзі є детальний виклад перебігу і документи судової справи Олеся Ульяненка проти Національної комісії з питань моралі. Їх підготував адвокат письменника Олег Веремієнко[23].
У 2012 році в Полтавському національному педагогічному університет імені В. Г. Короленка створили Меморіальну бібліотеку Олеся Ульяненка. Ініціатором її створення став друг письменника, відомий український режисер Мирослав Слабошпицький.
У тому ж році президентом Спілки письменників міжнаціональної згоди ФРН Володимиром Сергієнком на честь Ульяненка засновано Міжнародну літературну премію.
Судячи з того, як усе в Україні складається, думаю, скоро звідси поїду[24] |
Зняли б про козаків нормальний бойовик, це нормальний сюжет для бойовика, японці роблять на своїх самураях фільми-бойовики – це ж суперово, малеча преться з цього усього, зробіть з козаків, це ж були одірви-голови, йолки-палки, це ж була еліта нації |
Повертається цензура, ну, давай тоді Генрі Мілера заборонимо, Селіна знімемо, давайте всіх французьких письменників, які нині у нас виходять сотенними тиражами, давай все це познімаємо з поличок. Що в нас лишиться? Лишаться баби з вишиванками і прочая, і прочая»[25] |
- Інтерв'ю газеті «День» (14 серпня 2003)
- Інтерв'ю газеті «Україна молода» (26.10.2006)
- Інтерв'ю газеті «Дзеркало тижня» (26.01.2007)
- Інтерв'ю газеті «Високий Замок» (3.11.2007)
- Інтерв'ю газеті «Обозреватель» (6.02.2007)
- Браних М. З Олесем Ульяненком на край ночі: [Інтерв'ю] // журанл «Україна». -1994. — Ч. 19-20. С. 30 — 33.
- Кононович Л. Убити генерала, або окреслений кінець революції / Леонід Кононович // Слово і час. — 1994. — № 7. — С. 82–83.
- Масенко Л. … Їхнє зло прийшло перед лице моє. Про роман Олеся Ульяненка «Сталінка» / Лариса Масенко // Кур'єр Кривбасу. — 1998. — № 97–98. — С. 145—152.
- Харчук Р. Покоління постепохи / Роксана Харчук // Дивослово. — 1998. — № 1. — С. 6–12.
- Зборовська Н. Олесь Ульяненко — поет і містик / Ніла Зборовська // Кур'єр Кривбасу. –1999. — № 110. — С. 161—171.
- Ульяненко О. «Наша сучасна еліта, яка не володіє ані думами, ані майном, приречена зчиняти бурю в склянці горілки» / Олесь Ульяненко // Кур'єр Кривбасу. — 1999. — № 118. — С. 114—149.
- Зборовська Н. Містична безодня у прозі Олеся Ульяненка / Ніла Зборовська // Феміністичні роздуми. На карнавалі мертвих поцілунків / Н. Зборовська, М. Ільницька. — Львів, 1999. — С. 160—178.
- Ульяненко О. "Життя — це суцільна мука, але треба його любити … / Олесь Ульяненко // Кальміюс. — 2000. — Ч. 3-4. — С. 1–6.
- Ульяненко О. Пако-Покаль / Олесь Ульяненко // Сучасність. — 2001. — № 2. — С. 149—150.
- Зборовська Н. Перцепція феміністики у західноєвропейському дискурсі та українському письмі / Ніла Зборовська // Слово і час. — 2005. — № 1. — С. 50–61.
- Кузан В. Читачам і собакам / В. Кузан // Книжник review. — 2007. — № 6. — С. 12–13.
- Антипович Т. Ульяненко: між Богом і Хаосом / Т. Антипович // Книжник review. — 2007. — № 6. — С. 12.
- Харчук Р. Б. Сучасна українська проза: Постмодерний період: [навч. посіб.] / Роксана Борисівна Харчук. — К. : В Ц «Академія», 2008. — 248 с.
- Якубовська М. Пам'яті Олеся Ульяненка / М. Якубовська // Літературна Україна. — 2010. — 26 серпня. — С. 2.
- Антипович Т., Андрусяк І., Бриних М. Брутальна правда Олеся Ульяненка / Т. Антипович, І. Андрусяк, М.Бриних // Літературна Україна. — 2010. — 2 вересня. — С. 2.
- Слабошпицький М., Слабошпицька О. Олесь Ульяненко. Без цензури. Київ: Махаон-Україна, 2011. — 376 с. ISBN 978-617-526-408-9
- Антипович Т. та ін.; упоряд. Надія Степула. У знятому на плівку дні: (Олесь Ульяненко у спогадах). Київ: Український пріоритет, 2012. 221 стор. ISBN 978-966-2669-11-4
- Ольга Пуніна. Самітний геній: Олесь Ульяненко. Літературний портрет. Київ: Академвидав, 2016. 288 стор. ISBN 978-617-572-096-7
- Штейнбук Ф. Під «Знаком Саваофа», або «Там, де…» Ульяненко. Ч. 1. Київ: Видавничий дім Дмитра Бураго, 2020. 396 с.
- Штейнбук Ф. Під «Знаком Саваофа», або «Там, де…» Ульяненко. Ч. 2. Київ: Видавничий дім Дмитра Бураго, 2022. 392 с.
- ↑ Помер український письменник Олесь Ульяненко // Українська правда. Життя, 18.08.2010. Архів оригіналу за 23.08.2010. Процитовано 05.11.2010.
- ↑ Альона Соколинська. «Жорстокий мораліст Олесь Ульяненко»; переклад з російської: Н. Степула. «У знятому на плівку дні: Олесь Ульяненко у спогадах». Упорядник Н. Степула. Київ: Український пріоритет. 2012. стор. 191—195
- ↑ Олесь Ульяненко — спроба літературного портрету — Епізод, 12 Квітня 2016
- ↑ а б Камиш, Маркіян (13 червня 2017). Маніяки і збоченці Олеся Ульяненка: Що потрібно знати про культового письменника (укр.) . Українська правда. Життя. Процитовано 14 червня 2017.
- ↑ а б Шебеліст, Сергій (2011). Олесь Ульяненко: портрет з натури і без цензури. Рідний край : науковий публіцистичний художньо-літературний альманах. (укр.) . Полтава: ПНПУ (2 (25)): 257—259. ISSN 2075-1222. Процитовано 14 червня 2017.
- ↑ Офіційний сайт Комітету з Національної премії України імені Тараса Шевченка
- ↑ а б Дубинянська, Яна (26 січня 2007). Олесь Ульяненко: «Мені анафему виголосив Московський патріархат» (укр.) . Дзеркало тижня. Процитовано 14 червня 2017.
- ↑ Жила, Оксана (26 січня 2007). Ляпас посполитому дворянству. Zaxid.net. Процитовано 14 червня 2017.
- ↑ 21 серпня в Києві попрощалися з письменником Олесем Ульяненко, який раптово помер на 49-му році життя — ТСН, 21 серпня 2010
- ↑ 10 причин не вважати Ульяна порнографом
- ↑ Тендітна Надія Миколаївна. Естетика смерті у прозі Є.Пашковського та О.Ульяненка. : Дис… канд. наук: 10.01.01 — 2009. Архів оригіналу за 17 червня 2013. Процитовано 25 червня 2010.
- ↑ Oles Ulianenko — Ruhelosigkeit на сайті chtyvo.org
- ↑ Приітка: Роман Софія виданий був у журналі «Кур'єр Кривбасу» ще у 2008 році, але книгою роман вийшов вперше лише у 2015 році
- ↑ Примітка: Роман Пророк уривками видавався у журналі «Рідний край» ще у 2009 році, але книгою роман вийшов вперше лише у 2013 році
- ↑ У Чехії переклали кримінальну мелодраму відомого письменника з Полтавщини [Архівовано 3 березня 2016 у Wayback Machine.] — ВПолтаві.info, 6 Лютого 2016
- ↑ Роман Олеся Ульяненка видали у Чехії — Zaxod.net, 6 лютого 2016
- ↑ Oles Uljanenko. Tady na Jihu (уривок) — Issuu.com, 2015
- ↑ Вперше друкувався в журналі Олеся Донія «Молода Україна» (2003, число 1, липень; с. 28 — 59)
- ↑ Oles Ulianenko. «Dinosaur Eggs». Translated from Ukrainianian by Luba Gawur. Ukrainian Literature Vol 4 (2014)) 147—155 pp
- ↑ Two Lands New Visions. Stories from Canada and Ukraine. Translated from Ukrainian by Marco Carynnyk and Marta Horban. Edited by Janice Kulyk Keefer & Solomea Pavlychko. 1998. ISBN 1-55050-134-8. pp 9-20. Архів оригіналу за 25 серпня 2016. Процитовано 25 серпня 2016.
- ↑ [Журнал «Кур'єр Кривбасу». Кривий Ріг. 1998г. № 95/96 стор. 23-27
- ↑ вперше надруковано у літературному журналі «Київська Русь», № 4 (13) 2007, 290—292 ст.
- ↑ Друзі Ульяненка видали книгу його інтерв'ю
- ↑ Інтерв'ю "Українській правді"
- ↑ Інтерв'ю письменника Олеся Ульяненка // You Tube
— Спільнота Олеся у Живому журналі
- Офіційна сторінка присвячена творчості Олеся Ульяненка в соцмережі Facebook
- Презентація Олеся Ульяненка в сімейному колі — Богдан Логвиненко, sumno.com, 26 жовтня 2006
- Ульяненко повертається — Аратта-Україна, 27.10.2006
- Чат з Олесем Ульяненком — Інший бік, 30.03.2007
- «Неказка від пана Ульяна». Рецензія на книгу «Серафима» — Друг читача, 14.07.2008
- Біографія Олеся Ульяненка — АртВертеп, 2010
- Олесь Ульяненко, ділянка № 33 — Мирослав Слабошпицький, Голос України, 4.11.2010
- Ульяненко без цензури — Мирослав Слабошпицький, Український тиждень, № 34 (199), 19.08.2011
- … Біля синього, синього моря — Біографія Олеся Ульяненка на сайті інтернет-часопису «Захід-Схід», № 17, 10.05.2012
- Бацила майбутнього -Євгенія Чуприна, Лівий берег, 18 квітня 2016