Оскар Арнульфо Ромеро
Оскар Арнульфо Ромеро | |
---|---|
Ім'я при народженні | ісп. Óscar Arnulfo Romero y Galdámez Nuñez García Ruiz[1][2][3] |
Народився | 15 серпня 1918[5][6][…] Сьюдад Барріосd, Регіон Сан-Мігель, Сальвадор |
Помер | 24 березня 1980[4][5][…] (61 рік) Сан-Сальвадор, Сальвадор |
Країна | |
Діяльність | ксьондз |
Alma mater | Папський Григоріанський університет[8] |
Знання мов | іспанська[4] |
Посада | Roman Catholic Archbishop of São Salvador da Bahiad, титулярний єпископ, Roman Catholic Bishop of Santiago de Maríad і єпископ-помічник |
Конфесія | католицтво[9] |
Автограф | |
Нагороди | |
Святий Священномученик Оскар Арнульфо Ромеро (15 серпня 1918, Сьюдад Барріосd, Регіон Сан-Мігель — 24 березня 1980, Сан-Сальвадор) — четвертий архієпископ Сан-Сальвадорський, застрелений правими бойовиками під час проведення служби, правозахисник. Беатифікований Католицькою церквою в 2015 році. Канонізований католицькою церквою 14 жовтня 2018 року разом з Папою Павлом VI.
Оскар Ромеро народився 15 серпня 1917 року в багатодітній родині телеграфіста Сантоса Ромеро і Гуадалупе де Хесус Гальдамеса. Хлопчик відрізнявся слабким здоров'ям і ріс мовчазним і замкнутим.
Закінчивши три класи державної школи, де йому добре давалися гуманітарні предмети і математика, продовжував навчання з викладачем Анітою Іглесіас, поки йому не виповнилося дванадцять або тринадцять років. Весь цей час батько вчив Оскара теслярській справі, яка, як передбачалося, стане його професією.
Ромеро з дитинства любив бувати в церкві. 4 квітня 1942 року в Римі був висвячений на священника і затримався в Італії, щоб отримати докторський ступінь з аскетичної теології. У 1943 році, не закінчивши роботи над дисертацією, він був викликаний на батьківщину, куди і вирушив з другом і також священником отцем Вальядаресом. На шляху в Сальвадор вони зупинялися в Іспанії часів Франко і на Кубі, де їх затримала поліція і помістила в табір для інтернованих, так як вони прибули з фашистської Італії. Після кількох місяців у в'язниці батько Вальядарес захворів, і обох священиків перевели в лікарню. Після цього їм дозволили повернутися додому.
Ромеро отримав призначення в муніципалітет Анаморос, але потім переїхав в Сан-Мігель, де протягом 20 років служив парафіяльним священиком. Потім був призначений ректором між'єпархіальної семінарії в Сан-Сальвадорі. У 1966 році був обраний секретарем єпископальної конференції Сальвадора. Також став головним редактором єпархіальної газети Orientación, яка при ньому відрізнялася помірним консерватизмом і відстоювала традиційне поняття про учительську роль церкви (Magisterium Ecclesiae).
У 1970 році Ромеро був призначений допоміжним єпископом Сан-Сальвадора, що викликало деяке невдоволення з боку більш прогресивної частини сальвадорських священників. У грудні 1975 року прийняв призначення єпископом єпархії Сантьяго-де-Марія.
23 лютого 1977 року Ромеро став архієпископом Сан-Сальвадора.
12 березня невідомими у військовій формі був розстріляний друг Ромеро, священник-єзуїт прогресивного толку Рутиліо Гранде, організатор християнських низових громад серед найбідніших селян. Його смерть справила глибокий вплив на Ромеро, який згодом зізнався: «Дивлячись на мертвого Рутиліо, я подумав: „Якщо його вбили за те, що він робив, значить, моя черга йти цим же шляхом“». Ромеро закликав уряд на чолі з Артуро Армандо Моліною розслідувати обставини смерті друга, але його вимогу проігнорували. У пресі почалася кампанія проти «священиків третього світу», яких оголосили винними в розпалюванні ненависті і класової боротьби. Ромеро перетворився «з союзника олігархії в красномовного представника бідноти».
З небаченим раніше радикалізмом він виступав проти бідності, соціальної нерівності, вбивств і тортур, що зробило його відомим і за межами країни. У лютому 1980 йому було присвоєно звання почесного доктора Левенського католицького університету. Під час поїздки в Європу Ромеро зустрівся з Папою Іваном Павлом II і висловив заклопотаність тим, що відбувається в його країні. Твердження про начебто конфліктні відносини між архиєпископом Ромеро і папою Іваном Павлом II не відповідають дійсності.[10]
У 1979 році в Сальвадорі прийшла до влади Революційна урядова хунта. На адресу Ромеро майже щодня почали надходити погрози. Він виступив із засудженням США за надання військової допомоги новому уряду і в лютому 1980 року написав Джиммі Картеру про те, що збільшення військової допомоги з боку США «загострить несправедливість і репресії», спрямовані проти людей, які часто борються за елементарні людські права. Уряд США, не бажаючи, щоб Сальвадор став другим Нікарагуа, не відгукнулося на вмовляння архієпископа, хоча посол Роберт Вайт — католик за сповіданням і ліберал за переконаннями — був його особистим другом і надавав морально-політичну підтримку.
- ↑ https://www.vidanuevadigital.com/wp-content/uploads/2017/08/carneoscarromero-e1502647988753.jpg
- ↑ http://historico.cpalsj.org/centenario-del-nacimiento-del-monsenor-oscar-romero-martir-de-la-esperanza/
- ↑ Mihalkanin E. S., Gorman R. F. The A to Z of Human Rights and Humanitarian Organizations — 2009. — P. 220.
- ↑ а б в Bibliothèque nationale de France BNF: платформа відкритих даних — 2011.
- ↑ а б в Encyclopædia Britannica
- ↑ а б в SNAC — 2010.
- ↑ Енциклопедія Брокгауз
- ↑ http://www.giovaniemissione.it/index.php?option=content&blog=on&task=view&id=374&Itemid=117
- ↑ Catholic-Hierarchy.org — USA: 1990.
- ↑ Ігор Бриндак. Мученик Сан-Сальвадору. Процитовано 18 листопада 2019.