Фарес Буез
Фарес Буез | |
---|---|
араб. فارس بويز | |
Народився | 15 січня 1955 (69 років) Бейрут, Ліван |
Країна | |
Діяльність | дипломат, адвокат, політик |
Alma mater | Saint Joseph University of Beirutd |
Посада | Member of the Parliament of Lebanond |
Сайт | fares-bouez.com |
Фарес Нухад Буез, Фарес Нухад Бу-Із (15 січня 1955[1][2]) — ліванський політик, католицький мароніт, зять президента Іллі Граві. Він був міністром закордонних справ Лівану в урядах Омара Карамі, Рашида аль-Сулха і Рафіка Харірі. Він також керував Міністерством охорони навколишнього середовища у 2003—2004 роках. У 1991 році був призначений депутатом ліванського парламенту від округу Касарван.
Фарес Буез — юрист за освітою[3]. Він обіймав посаду міністра закордонних справ з 1990 по 1992 роки, він пішов з посади через кілька місяців після загальних виборів 1992 року[4] і тимчасово був замінений Насрі Маалоуфом на посаді. Саме Буез брав участь у першій офіційній зустрічі з керівником політичного відділу групи Фаруком Каддумі в середині травня 1991 року після тривалого періоду[5].
Буез продовжував виконувати функції міністра закордонних справ з 1992 по 1998 рік у кабінеті, який очолював прем'єр-міністр Рафік Харірі[1][6]. Харірі і він мали напружені стосунки через втручання Харірі у зовнішню політику[6]. Коли Буез був на посаді, його тесть Еліас Граві був президентом Лівану[7]. У 1998 році Салім Хосс замінив Буеза на посаді міністра закордонних справ[8].
Буез був одним з потенційних кандидатів на посаду президента після першого терміну Еміля Лахоуда у 2004 році[9]. У 2003 році Буез був призначений міністром навколишнього середовища в кабінет, керований Рафіком Харірі, замінивши Мішеля Мусу на посаді[7][10]. Буез був незалежним членом кабінету[11]. 7 вересня 2004 року він пішов у відставку, протестуючи проти змін до конституції щодо продовження терміну дії Лахода на посаді президента[12][13]. У той же день подали у відставку ще троє міністрів, а саме Марван Хамаде, Газі Аріді та Абдулла Фархат[2]. Ці чотири міністри також були серед членів парламенту, які проголосували проти продовження терміну Лахода в парламенті[14].
Тоді державний міністр Мішель Муса замінив Буеза виконуючим обов'язки міністра довкілля[15]. Буез виступав членом ліванського парламенту, представляючи Кесруан до 2005 року[16]. Він знову був одним із претендентів на президентство в Лівані після Лахода в 2007 році[17]. На загальних виборах 2009 року він не був у списку альянсу 14 березня[18].
- ↑ а б Boueiz, Farès. Rulers. Архів оригіналу за 28 жовтня 2020. Процитовано 16 березня 2013.
- ↑ а б Four Lebanese ministers step down. BBC. 7 вересня 2004. Архів оригіналу за 9 липня 2018. Процитовано 16 березня 2013.
- ↑ Fattah, Hassan M. (6 вересня 2005). Lebanon’s President Facing Pressure to Resign (PDF). The New York Times. Архів оригіналу (PDF) за 11 травня 2012. Процитовано 16 березня 2013.
- ↑ Hijazi, Ihsan A. (26 серпня 1992). 2 More Lebanese Ministers Quit to Protest Election. The New York Times. Архів оригіналу за 21 серпня 2018. Процитовано 19 березня 2013.
- ↑ Simon Haddad (1 січня 2003). The Palestinian Impasse in Lebanon: The Politics of Refugee Integration. Sussex Academic Press. с. 35. ISBN 978-1-903900-46-8. Архів оригіналу за 26 червня 2014. Процитовано 18 липня 2013.
- ↑ а б Nicholas Blanford (31 жовтня 2006). Killing Mr. Lebanon: The Assassination of Rafik Hariri and Its Impact on the Middle East. I.B.Tauris. с. 49. ISBN 978-1-84511-202-8. Архів оригіналу за 26 червня 2014. Процитовано 19 березня 2013.
- ↑ а б Rola el Husseini (15 жовтня 2012). Pax Syriana: Elite Politics in Postwar Lebanon. Syracuse University Press. с. 115. ISBN 978-0-8156-3304-4. Архів оригіналу за 26 червня 2014. Процитовано 16 березня 2013.
- ↑ Foreign ministers. Rulers. Архів оригіналу за 7 травня 2019. Процитовано 30 березня 2013.
- ↑ Bouez Rules out Lahoud. Naharnet. 14 серпня 2004. Архів оригіналу за 1 лютого 2014. Процитовано 16 березня 2013.
- ↑ Environmental Impact Assessment (PDF). Ministry of Energy & Water & Electricitè du Liban. April 2011. Архів оригіналу (PDF) за 1 лютого 2014. Процитовано 16 березня 2013.
- ↑ Lebanese Political Feud Jolts Cabinet. Los Angeles Times. Beirut. AP. 7 вересня 2004. Архів оригіналу за 21 лютого 2014. Процитовано 16 березня 2013.
- ↑ Mallat, Chibli. Lebanon's Cedar Revolution An essay on non-violence and justice (PDF). Mallat. с. 122. Архів оригіналу (PDF) за 2 лютого 2012.
- ↑ Druze leader Walid Jumblatt confirms his commitment to 14 March. Wikileaks. 15 травня 2009. Архів оригіналу за 1 лютого 2014. Процитовано 16 березня 2013.
- ↑ Knudsen, Are (2005). Precarious peacebuilding: Post-war Lebanon, 1990-2005 (PDF). CMI Working Paper. 2. Архів оригіналу (PDF) за 13 грудня 2013. Процитовано 17 березня 2013.
- ↑ Nada Raad; Nafez Kawas (7 вересня 2004). 4 ministers quit Lebanese Cabinet over amendment. The Daily Star. Bairut. Архів оригіналу за 27 травня 2018. Процитовано 16 березня 2013.
- ↑ Kechichian, Joseph A. (23 вересня 2007). The wait for a leader. Ya Libnan. Архів оригіналу за 20 травня 2008. Процитовано 15 липня 2012.
- ↑ Schenker, David (1 листопада 2007). Presidential Elections in Lebanon: Consensus or Conflagration?. The Washington Institute. Архів оригіналу (Policy Paper) за 3 лютого 2014. Процитовано 9 квітня 2013.
- ↑ Rabil, Robert G (6 червня 2009). Lebanon at the crossroads. Lebanonwire. Архів оригіналу за 4 березня 2016. Процитовано 24 березня 2013.