Карл Ханке
Карл Ханке | |
Райхсфюрер-СС | |
Мандат | 29 април 1945 г. – 8 май 1945 г. |
---|---|
Предшественик | Хайнрих Химлер |
Наследник | закриване на поста |
Гаулайтер на Долна Силезия | |
Мандат | 1941 г. – 8 май 1945 г. |
Лична информация | |
Роден | |
Починал | |
Националност | |
Полит. партия | НСДАП |
Професия | политик |
Военна служба | |
Години | 1939 – 1945 |
Преданост | |
Род войски | СС |
Военно звание | Райхсфюрер-СС |
Войсково поделение | танкови войски 18-а СС доброволческа танково-гренадирска дивизия Хорст Весел |
Войни/Битки | Втора световна война |
Отличия | |
Портал | |
Карл Ханке в Общомедия |
Карл Ханке (на немски: Karl Hanke) е германски политик и последен райхсфюрер-СС.
Ранен живот
[редактиране | редактиране на кода]Ханке е роден в Лаубан (днешен Любан) в Силезия на 24 август 1903 г. По-големият му брат е убит в Първата световна война. Ханке е прекалено млад за служба през войната. Той служи в Райхсвер като Zeitfreiwilliger (временен доброволец) в 19-и пехотен полк във Франкфурт / Одер от 1920 до 1921 г.[1][2]
Ханке се дипломира като инженер по фрезоване. След това решава да получи практически опит от една година като обучител на железопътна работилница.[2] От 1921 г. до около 1926 г. Ханке работи основно в мелница, като ръководител на мелници в района на Силезия, Бавария и Тирол.[2] По-късно посещава Berufspädagogische Institut в Берлин, получавайки степен, която го квалифицира да преподава мелене в професионалните училища.[2] По-късно през 1928 г. работи в Берлин-Щеглиц като главен мелничар. А после става професионален инструктор в техническо училище в Берлин.[1]
Нацистка партия
[редактиране | редактиране на кода]Ханке се присъединява към нацистката партия на 1 ноември 1928 г., с членски номер 102 606.[2] Ханке започва националсоциалистическата си кариера на ниското ниво на „Амтсвалтер“, нискобюджетен говорител и организатор на клетки в Берлин.[3] Той се присъединява към Щурмабтайлунг (СА) през 1929 г. През 1930 г. е повишен до Strassenzellenleiter и след това лидер Sektionsführer в Берлин.[3][4]
Ханке е уволнен от преподавателската си длъжност през април 1931 г., заради политическа агитация за нацистката партия.[3] През 1932 г. става главен организационен директор на Гау и на 1 април 1932 г. личен адютант и съветник на Йозеф Гьобелс в качеството му на пропаганден директор на НСДАП.[3][3][5]
В своята позиция, Ханке е първият служител на партията, който установява контакт с младия архитект Алберт Шпеер. Ханке сключва договор с Шпеер, за да превърне вила в западните предградия в офис за местната партийна организация през 1932 г.[6] Ханке и Шпеер стават близки приятели. През 1944 г., според книгата на Шпеер („Вътре в Третия райх“), Ханке силно препоръчва на Шпеер никога да не посещава „лагер в Горна Силезия“ (Аушвиц) по някаква причина. Ханке „бе видял нещо, което не му беше позволено да опише и не можеше да опише.“[7]
Държавна служба
[редактиране | редактиране на кода]Адолф Хитлер харесва младия Ханке, който до април 1932 г. става представител на НСДАП в пруския държавен парламент (Ландтаг).[3] По-късно през ноември 1932 г., Ханке е избран за Райхстага от НСДАП, представляващ Потсдам. Той заема тази длъжност до края на войната в Европа.[5]
След изкачването на власт на нацистите и парламентарните избори през март 1933 г., Гьобелс създава Министерството на пропагандата. Ханке последва шефа си там като личен секретар и помощник. По това време, Ханке придружава шефа си по официални посещения в Италия и Полша. На 15 февруари 1934 г. Ханке се присъединява към СС с членски номер 203 103. Той служи като специален офицер от персонала на Райхсфюрер-СС Хайнрих Химлер от януари 1935 г. до 1 април 1936 г. Тогава в края на 1937 г. е повишен в държавен секретар в Министерството на пропагандата.
Втора световна война
[редактиране | редактиране на кода]През юли 1939 г. Ханке е призован за военна служба. От септември до октомври 1939 г. служи в 3-та танкова дивизия в Полша.[8] През май 1940 г., усещайки добра възможност да продължи кариерата си, Ханке служи при генерал Ервин Ромел във Франция със 7-а танкова дивизия. Ханке е награден с Железен кръст. Той е освободен от германската армия през 1941 г. с ранг на 1-ви лейтенант (оберстлейтенант).[9]
Хитлер го назначава за гаулайтер на Долна Силезия.[10] На следващата година, Химлер го повишава в СС-Групенфюрер. Ханке е фанатичен правоприемник на нацистката политика: по време на управлението му в Бреслау повече от 1000 души са екзекутирани по негова заповед, спечелвайки му прякора „Палача на Бреслау“.[11]
Ханке има дълга връзка с баронеса Фреда фон Фиркс в Бреслау, дъщеря на богат земевладелец и лектор от университета в Берлин. Те се женят на 25 ноември 1944 г., след като вече имат дъщеря от декември 1943 г.[12]
Падане на Бреслау
[редактиране | редактиране на кода]По време на последните месеци на Втората световна война, когато Червената армия напредва в Силезия и обкръжава Бреслау, Ханке е обявен от Хитлер за „командващ на бойните действия“ (Kampfkommandant). Ханке ръководи с фанатизъм, защитата на града по време на обсадата в Бреслау. Гьобелс, пишещ за дневника си, многократно изразява възхищението си от Ханке през пролетта на 1945 г. По време на 82-дневната обсада, съветските войски причиняват смъртта на приблизително 30 000 цивилни и повече от 40 000 затворници, докато понасят загуби от 60 000.[13] На 6 май 1945 г., ден преди капитулацията на Германия, генерал Херман Нихоф предава обсадения Бреслау, а съветската армия вече стига до Берлин. Ханке бяга предишния ден с малък самолет, запазен за него.
Бреслау е последният голям град в Нацистка Германия, който се предава. Унищожаването от съветските въздушни и артилерийски бомбардировки, заедно с актове на насилие, извършени от членовете на СС и нацистката партия, правят „80 до 90 процента“ от Бреслау в руини.[14]
Фанатизмът на Ханке и безусловното подчинение на заповедите на Хитлер го впечатляват, който в своя политически завет го назначава за последния Райхсфюрер-СС и началник на германската полиция, заменяйки Хайнрих Химлер на 29 април 1945 г.[15][16] Осем дни преди това, Ханке е удостоен с най-високата декорация на нацистката партия – Германски орден, награда за защитата на Бреслау срещу настъпващата съветска Червена армия. Издигането на Ханке в ранг Райхсфюрер-СС е резултат от това, че Хитлер провъзгласява Химлер за предател за тайните му опити да се договори със западните съюзници. Хитлер уволнява Химлер от всички негови длъжности и нарежда арестуването му.[15][16]
Смърт
[редактиране | редактиране на кода]Ханке получава съобщение за повишението си на 5 май 1945 г. Той отлита за Прага и се присъединява към 18-а СС доброволческа танково-гренадирска дивизия Хорст Весел. Ханке избира да носи униформата на СС, за да прикрие самоличността си в случай на залавяне. Групата се опитва да се пребори в Германия, но след ожесточена битка с чешките партизани се предава в Нойдорф. Неговата истинска идентичност не е разкрита от похитителите му, и така Ханке е пратен в лагер за военнопленници, заедно с други членове на СС. Има общо 65 военнопленници, когато чехите решават да преместят всички пеша през юни 1945 г. Когато влакът минава по маршрута по похода, Ханке и няколко други военнопленници правят почивка и тичат към влака. Чехите откриват стрелба, а Ханке пада първи, докато двама други военнопленници бягат. След това те са бити до смърт с пушки.[17]
Източници
[редактиране | редактиране на кода]- ↑ а б Mitcham 2007, с. 43.
- ↑ а б в г д Miller 2015, с. 15.
- ↑ а б в г д е Miller 2015, с. 16.
- ↑ Mitcham 2007, с. 43, 44.
- ↑ а б Mitcham 2007, с. 44.
- ↑ Speer, Inside the Third Reich, p. 21
- ↑ Speer, Inside the Third Reich, p. 376
- ↑ Mitcham 2007, с. 54.
- ↑ Mitcham 2007, с. 54, 55.
- ↑ Miller 2015, с. 20.
- ↑ Yad Vashem. Hanke Karl (1903 – 1945). Gauleiter of Lower Silesia 1941 – 1945. The Holocaust Martyrs' and Heroes' Remembrance Authority, 2015.
- ↑ Mitcham 2007, с. 56.
- ↑ Duffy, Red Storm on the Reich, p. 265
- ↑ Schwartz, Michael (2008). Das Deutsche Reich und der Zweite Weltkrieg, Vol. 10/2, p. 586, München: Deutsche Verlags-Anstalt
- ↑ а б Evans 2008, с. 724.
- ↑ а б Manvell Fraenkel, с. 237.
- ↑ Hamburger Allgemeine Zeitung, 11 май 1949
Литература
[редактиране | редактиране на кода]- Duffy, Christopher. Red Storm on the Reich. Atheneum, 1991. ISBN 0-689-12092-3.
- Evans, Richard J. The Third Reich at War. New York, Penguin Group, 2008. ISBN 978-0-14-311671-4.
- Longerich, Peter. Goebbels: A Biography. New York, Random House, 2015. ISBN 978-1-4000-6751-0.
- Manvell, Roger, Fraenkel, Heinrich. Heinrich Himmler: The Sinister Life of the Head of the SS and Gestapo. London; New York, Greenhill; Skyhorse, 2007, [1965]. ISBN 978-1-60239-178-9.
- Miller, Michael. Leaders of the SS and German Police, Vol. 2. San Jose, CA, R. James Bender, 2015. ISBN 978-1-932970-25-8.
- Mitcham, Samuel W. Rommel's Lieutenants: The Men Who Served the Desert Fox, France, 1940. Mechanicsburg, PA, Greenwood Publishing Group, 2007. ISBN 0-275-99185-7.
- Moll, Martin. Der Sturz alter Kämpfer. Ein neuer Zugang zur Herrschaftsanalyse des NS-Regimes, in: Historische Mitteilungen der Ranke-Gesellschaft 5. Jg. (1992), S. 1 – 51
- Reuth, Ralf Georg. Rommel: The End of a Legend. London, Haus Books, 2006. ISBN 978-1-904950-20-2.
- Albert Speer, Albert. Inside the Third Reich. New York, Simon and Schuster, 1997, [1969]. ISBN 978-0-684-82949-4.
- Antony, Beevor. Berlin: The Downfall 1945. London, Penguin Books, 2002. ISBN 0-670-88695-5. (на английски)
- Miller, Michael, Schulz, Andrea. Gauleiter. The Regional Leaders of The Nazi Party and their Deputies, 1925 – 1945 (Herbert Albrecht-H. Wilhelm Huttmann)-Vol. 1. San Jose, CA, R. James Bender, 2012. ISBN 978-1-932970-21-0.
- Richter, Jana. Karl Hanke, in: Hermann Weiß (Hg.): Biographisches Lexikon zum Dritten Reich, Frankfurt a. M. 1998, S. 177f.
- Sereny, Gitta (2005). Albert Speer. Sein Ringen mit der Wahrheit, München. ISBN 3-442-15328-X
Тази страница частично или изцяло представлява превод на страницата Karl Hanke в Уикипедия на английски. Оригиналният текст, както и този превод, са защитени от Лиценза „Криейтив Комънс – Признание – Споделяне на споделеното“, а за съдържание, създадено преди юни 2009 година – от Лиценза за свободна документация на ГНУ. Прегледайте историята на редакциите на оригиналната страница, както и на преводната страница, за да видите списъка на съавторите.
ВАЖНО: Този шаблон се отнася единствено до авторските права върху съдържанието на статията. Добавянето му не отменя изискването да се посочват конкретни източници на твърденията, които да бъдат благонадеждни. |