Радой Ралин
- Вижте пояснителната страница за други личности с името Радой Ралин.
Радой Ралин | |
български поет, писател и сатирик | |
Паметник в София, срещу бившия хотел „Плиска“ | |
Роден | Димитър Стефанов Стоянов
|
---|---|
Починал | |
Погребан | Централни софийски гробища, София, България[1] |
Националност | |
Литература | |
Псевдоним | Радой Ралин |
Период | 1932 – 2004 г. |
Жанрове | сатира, поезия |
Дебютни творби | „Изгрев“ (1932), „Звънче“ (1933), „Българан“ (1933), „Заря“ (1938) |
Семейство | |
Майка | Кина Стоянова |
Деца | Кин Стоянов и Стефан Стоянов |
Уебсайт | |
Радой Ралин в Общомедия |
Радой Ралин (псевдоним на Димитър Стефанов Стоянов) е български писател, поет, сатирик, дисидент, известен с творчество, изтъкващо ценностите на свободата.
Ползва псевдонимите Раликор, Младен Волен, Рали Г. Далилин, Рали К., Димитър Ралин, Ралко, Радойа.
Биография
[редактиране | редактиране на кода]Роден е в Сливен на 23 април 1922 г.[2] Дядо му по бащина линия, Димитър Стоянов Куртев, е брат на Таньо Стоянов (Таньо войвода).[3] Баща му е книжар и печатар, собственик на книжарница „Модерно изкуство“. Майка му Кина Стоянова е изключително набожна жена.
Радой завършва гимназия в родния си град през 1941 г., след което записва право в Софийския университет. По това време полицията го следи под кодовото име „Философът“ и регистрира изключването му от училище за четене на леви стихотворения. По-късно комунистическата Държавна сигурност го преследва под псевдонимите „Злобния“ и „Козела“.
През юли – септември 1941 г. заедно с Дучо Мундров и Щ. Скубарев списва и редактира в Сливен нелегалния антифашистки бюлетин „Истината по антисъветската война“. През 1942 г. е арестуван. През 1944 г. за три месеца завежда отдел „Агитация и пропаганда“ в Околийския комитет на Отечествения фронт в Сливен, но поради несъгласие с „революционните“ действия на комунистическото ръководство той заминава доброволец на фронта. Участва във Втората световна война (1944 – 1945).
Член на Съюза на българските писатели, член на БКП.
Редактор (1945 – 1946) в списание „Славяни“. През 1946 – 1949 г. е редактор във вестник „Литературен фронт“. Бригадир в Югославия (1947). През 1949 – 1950 е в Чехословакия да изучава езика и културата на страната. Участва в Младежките фестивали в Букурещ (1953) и в Москва (1957).
През 1950-те години, когато в България джазът се смята за еретично изкуство, Радой Ралин е един от ревностните му поддръжници; заедно с Милчо Левиев създава през 1965 г. формацията „Джаз Фокус“ за озвучаване на късометражните филмчета на сатиричната кинорубрика „Фокус“.[4][5]
Един от създателите на „Сатиричен театър „Стършел“ (1953) – първият български театър на сатиричната миниатюра, който става средище на антикултовската сатира, където
„ | редом с Валери Петров, Борис Априлов, Христо Ганев, Емил Робов, Петър Незнакомов под зоркия режисьорски поглед на Илия Бешков са участвали и младите тогава актьори Нейчо Попов, Лео Конфорти, Ицках Финци, Григор Вачков, Досьо Досев, Леда Тасева, Хиндо Касимов. Художествен ръководител е Стефан Сърчаджиев, проектите на декорите са на Илия Бешков, а музиката към спектакъла „Импровизация“ изпълнява оркестърът на Александър Николов – Сашо Сладура с най-добрите джаз музиканти. Стършеловият сатиричен театър, замислен по подобие на театъра на Ян Верих и Иржи Восковец през 30-те години в Прага, има огромен успех, но след едва двадесетина представления – по решение на ЦК на БКП е закрит. По онова време и смехът, т.е. „Стършел“ е орган на ЦК на БКП. | “ |
Вихрен Чернокожев[5] |
През 1952 – 1961 г. е редактор във вестник „Стършел“, 1961 – 1963 г. – във вестник „Литературни новини“, 1961 – 1963 г. – в Студията за игрални филми, 1964 – 1966 г. – в Студията за хроникални и документални филми, където създава поредицата късометражни документални киносатири „Фокус“.[4][6][5] Редактор в изд. „Български писател“ (1967 – 1968), в Българска кинематография (1976 – 1987), във вестник „Литературен фронт“ (1987 – 1990).
От 1992 г. заедно с Борис Димовски и своя син Кин Стоянов издава за кратко вестник „Щастливец“.
Радой Ралин умира на 21 юли 2004 г.[7][8] във Военна болница в София.[9]
Творчество
[редактиране | редактиране на кода]За първи път печата стихотворение през 1931 г. в детския вестник „Изгрев“ в Сливен, първите му хумористични стихотворения и анекдоти са публикувани през 1939 – 1940 г. във вестник „Бургаски фар“.
Сатиричните творби на Ралин са изключително популярни. Те бранят народното чувство за справедливост, предусещат взривоопасните зони в социалното пространство. Неговите епиграми активизират и обновяват чисто фолклорни формотворчески традиции. Характерна за епиграмното му изкуство е книгата „Люти чушки“, изгорена през 1968 г. в пещите на Полиграфическия комбинат в София, с няколко издания в чужбина на български език. Сатиричното творчество на Радой Ралин преосмисля и актуализира традициите на притчата, пословицата, поговорката, баснята, народната приказка. От фейлетонно-злободневното, анекдотичното (в ранния си хумор) сатирикът стига до философски вглъбената сатира, до сатиричния роман-есе („Кадровикът Теофраст“).
Радой Ралин възражда нетрадиционните за българската сатира кратки жанрови форми – апострофа, афоризма, сатиричната парабола; разширява жанровата територия на съвременната сатира, вътрешновидовото богатство с уникалните си думи-хибриди. Ралин работи активно във всички жанрове на сатиричното изкуство.
Превеждан е на 27 езика (включително и китайски).
Отличия
[редактиране | редактиране на кода]- Носител на орден „Червено знаме на труда“ (1973)
- Заслужил деятел на културата (1980)
- Носител на орден „Георги Димитров“ (1983)
- През 2003 г. е удостоен с Национална литературна награда за хумор и сатира „Райко Алексиев“, връчвана от Община Пазарджик за цялостно литературно творчество и принос в областта на хумора и сатирата.[10]
През 1993 г. връща наградата „Добри Чинтулов“, защото е „компрометирана в миналото“. През 1998 г. отказва предложената от президента Петър Стоянов лична пенсия „за заслуги“. Отказва да приеме и финансовото изражение на държавната литературна награда „Христо Г. Данов“ за 2000 г. в размер на 5000 лева. Не приема награда от Народното събрание по случай 24 май, придружена с 2000 лв., както и наградата за цялостно творчество от 11-ия кинофестивал във Варна „Любовта е лудост“ (септември 2003 г.).[9]
Памет
[редактиране | редактиране на кода]На негово име е наречен площадът пред бившето кино „Изток“ срещу хотел „Плиска“ в София. На 24 май 2012 г. там е поставена и бронзова фигура на Радой Ралин, дело на приятеля му, скулптора Георги Чапкънов. Статуята в цял ръст и естествени размери е с разперени ръце и открити длани, с което изразява „щедрост на откровенията“. На сутринта, след откриването на паметника, при букетите се появява лист с надпис: „Радой Ралин – будната съвест на народа, при комунистическото Мракобесие“. Често минаващите покрай скулптурата младежи си правят „Здрасти“, като допират ръце, защото тя е с човешки ръст, стъпила без всякакви постаменти направо на плочника.
На него е наименуван връх Радой Ралин на остров Ливингстън в Антарктика.
На 29 април 2022 г. департамент „Нова българистика“ на Нов български университет организира в Столична библиотека в София национална научна конференция по случай 100-годишнината от рождението на Радой Ралин.[11]
Библиография
[редактиране | редактиране на кода]- Поезия
- „Личен контакт“. Варна, 1965, 69 с.
- „Есенни къпини“. С черно-бели илюстрации от Невена Коканова. София, 1972, 49 с.
- „Обстоятелства – предишни и по-предишни стихове (1940 – 1968)“. София, 1973, 254 с.
- „Войнишка тетрадка. Стихотворения“. София, 1984, 91 с.
- „Последен понеделник. Стихотворения“. София, 1988, 112 с.
- „Ехото на усмивката“. София: Иван Вазов, 1997 (ISBN 954-604-059-2)
- „Правото да се разочароваш“. Велико Търново: Слово, 2003, 160 с. (поредица Нова българска библиотека) (ISBN 954-439-759-0)
- „Недочакани възкресения“. Лирика. София: Народна култура, 2004, 168 с. (ISBN 954-04-0183-6)
- „Сатира“. София: Народна култура (ISBN 954-04-0184-4)
- „Кадровикът Теофраст“. София: Петриков (ISBN 954-441-013-9)
- „Личен контакт“. София: Издателска къща „Сиела“, 2004, 80 с. (ISBN 954-649-740-1)
- „Люти чушки – българският протест“. Издател Стефанка Банкова (ISBN 954-90465-5-9)
- Проза
- „Строго поверително“. Рисунки Марко Бехар. София: ЦС на профсъюзите, 1956, 135 с.
- „История с лъв“. Илюстрации Борис Димовски. Библ. „Стършел“ № 19. София: Профиздат, 1958, 64 с.
- „Второ раждане“. Илюстрации Борис Димовски. Библ. „Стършел“ № 36 София: Профиздат, 1959, 63 с.
- „Халосни патрони“. Илюстрации Борис Димовски. Библ. „Стършел“ № 58 София: Профиздат, 1959, 64 с.
- „Моля, заповядайте!“. С илюстрации от Борис Димовски. София: Български писател, 1966, 146 с.
- „Люти чушки“. Илюстрации Борис Димовски, София, 1968
- „Хляб и портокали“. София, 1975, 114 с.
- „Характери хорски“. С черно-бели илюстрации от Борис Димовски. София, 1980, 63 с.
- „Ще дойде детето“. София, 1985, 135 с.
- „Дяволска територия“. София, 1986, 62 с.
- „Саморасляци“. С черно-бели илюстрации от Борис Димовски. София, 1989, 124 с.
- „Утешенията на Васил Чертовенски“. Роман в анекдоти. София: Факел (ISBN 954-411-034-8)
- „Не от боята, а от маята“. София: Книгоиздателска къща „Труд“ (Колекция хумор) (ISBN 954-528-356-4)
- „Наивни новели“. Книгоиздателска къща „Труд“ (ISBN 954-528-066-2)
- „Ако изкукуригам, кого ще събудя? Саморасляци 1988 – 1998“. София: Издателство „Балкани“ (Кн. с автограф), 1999 (ISBN 954-8353-16-4)
- „Апострофи“. София: Огледало (поредица Непоправими автори) (ISBN 954-8041-05-7)
- „Вървя си по пътя. Интервюта“. София: Издателство „Балкани“, 2012, 320 с. (ISBN 978-954-9446-96-8)
- Сатирични пиеси
- „Дяволското огледало“ (съвместно с Борис Априлов, 1957)
- „Импровизация“ (съвместно с Валери Петров, 1962), преведена същата година на словашки език
- „Няма виновни“ (1956)
- „Конферанс“, пиеса (1973), сатирична „опера за певци без глас“
- „Златното руно“ (1980)
- Сценарии
- Кинокомедии
- „Невероятна история“ (1962)
- Киносатири
- „Лакпром“ (1965)
- „Борба за икономии“ (1965)
- „Вездесъщия“ (1965)
- „Инцидент“ (1966)
- „Новогодишен подарък“ (1966)
- Документални филми
- „Никола Вапцаров“ (1953)
- „Атанас Далчев“ (1967)
- „Редник Пеньо Пенев“ (1970)
- „Корените на дърветата“ (1970)
- „Червените календари“ (1971)
- „Устойчивост“ (1972)
- „Кървавата картотека“ (1973)
- „Само смъртта ще ме спре“ (1973)
- Сценарии за игрални филми
- „Лаура“ (1957)
- „Ще дойде детето“ (1966)
- „Аз съм Левски“ (1974)
- Мултфилми
- „Човек и шише“ (1966)
- „Голям епос“ (1973)
- Избрано
- „Избрани творби в два тома“. София, 1984, т.1 – 651 с., т.2 – 499 с.
- „Матерните. Избрано. Лирика, сатира, афоризми, басни“. София: Петриков, 1993, 266 с. (ISBN 954-441-017-1)
- Преводи
- „Пектусан“ (1950) от Те Ги Чен
- „Съмнителната истина“ (1972) от Аларкон
- „Сганарел“ (1974) от Молиер
- стихове от А. С. Пушкин, Й. В. Гьоте, Бертолт Брехт
- „Смей се, палачо! Жанрова антология на световната сатирична поезия“. Съставител Радой Ралин. София: Фльорир. (ISBN 954-8226-17-0)
- Преведени на други езици
- Стихове, епиграми и др. произведения на Радой Ралин са преведени на 37 езика.
За него
[редактиране | редактиране на кода]- Божидар Кунчев, „Насаме с Гъливер: Лириката на Радой Ралин“, София: Издателско ателие Аб, 1997, 168 с.
- „Непознатият Радой: Спомени на съвременници по случай 90-годишнината на писателя“. (съставители Йордан Попов, Атанас Цонков). София: Сиела, 2012, 167 с. (ISBN 978-954-28-1107-7)
- Таня Стоянова и Стефан Стоянов, „Радой – смутителят на реда и тоягата на властта“, София: Изток-Запад, 2013, 720 с. (ISBN 978-619-152-194-4)
Бележки
[редактиране | редактиране на кода]- ↑ Парцел 1 // София помни. Посетен на 2022-09-08.
- ↑ Научноинформационен център „Българска енциклопедия“. Голяма енциклопедия „България“. Том 9. София, Книгоиздателска къща „Труд“, 2012. ISBN 9789548104319. с. 3689.
- ↑ Сливенци. Старите родове. Том 1. Сливен, 2016. с. 125.
- ↑ а б Как беше разгромен „Фокус“ на Радой Ралин, в-к 168 часа, 2 януари 2016 г.
- ↑ а б в Вихрен Чернокожев. Киносатирите „Фокус“. Сатиричният всеобхват на Радой Ралин. Портал Култура (Култура.бг), 22 април 2017 г.
- ↑ Спомени с „Фокус“-и на Радой Ралин, или докъде стигаше синджирът, сайт на издателство „Кибеа“, 5 април 2017 г.
- ↑ „Почина Радой Ралин“, news.bg, 22 юли 2004 г.
- ↑ „Почина Радой Ралин, българският Езоп“, vesti.bg, 22 юли 2004 г.
- ↑ а б Бойко Ламбовски, „Радой Ралин се превърна в природа“ Архив на оригинала от 2017-12-27 в Wayback Machine., в-к „Сега“, 23 юли 2004 г.
- ↑ Национални литературни награди на Община Пазарджик // Регионална библиотека „Никола Фурнаджиев“. Архивиран от оригинала на 2013-02-03. Посетен на 2012-09-08.
- ↑ „Национална научна конференция „100 години Радой Ралин“ (с програма на конфериенцията), електронен бюлетин „Културни новини“, 22 април 2022 г.
Източници
[редактиране | редактиране на кода]- Материали от Словото разрешение.
- Речник на българската литература, т. 3 (П-Я), Институт за литература на БАН, Издателство на Българската академия на науките, София, 1982 г.
- Речник по нова българска литература 1878 – 1992. Хемус, 1994. ISBN 978-954-428-061-1.
- Книги на Радой Ралин в Националния регистър на издаваните книги в България Архив на оригинала от 2014-08-30 в Wayback Machine.
Външни препратки
[редактиране | редактиране на кода]- От и за Радой Ралин в Своден каталог НАБИС – национален каталог на академичните библиотеки в България
- Произведения на Радой Ралин в
Моята библиотека
- Вихрен Чернокожев, „Радой Ралин“, Речник на българската литература след Освобождението, Институт за литература на БАН
- Отиде си българският Езоп, Дневник, Юли 2004
- Стефан и Таня Стоянови: От архивите на Държавна сигурност разбрахме задкулисното ѝ присъствие в живота на Радой Ралин Архив на оригинала от 2014-01-17 в Wayback Machine. Радой Ралин е бил обект на разработка на ДС под псевдонима „Козел“, статия от сайта Държавна сигурност.com, 15 юни 2012
- Радой Ралин в
Internet Movie Database
- Критика за Радой Ралин в Литернет
- „С Радой Ралин“, БНТ, История.bg, 7 декември 2015
- „Статия за Радой Ралин във в. „Таймс“ по повод смъртта му през 2004 г.“, e-vestnik.bg, 31 юли 2008
- Таня и Стефан Стоянови, „Радой“, Портал за култура, изкуство и общество, 13 юни 2013
- Радой Ралин In memoriam от Милчо Левиев, Станимир Трифонов и редколегията на вестник „Култура“, в-к „Култура“, бр. 32, 30 юли 2004
|
- Български баснописци
- Български драматурзи
- Български сценаристи
- Български либретисти
- Български преводачи
- Български сатирици
- Български афористи
- Български поети
- Активисти за демокрация от България
- Български военни дейци от Втората световна война
- Български издатели на вестници
- Български дисиденти
- Членове на БКП
- Псевдоними
- Носители на орден „Георги Димитров“
- Заслужили деятели на културата
- Почетни граждани на София
- Родени в Сливен
- Починали в София
- Погребани в Централните софийски гробища