Češi v Bosně a Hercegovině
Češi jsou v Bosně a Hercegovině nevelkou národnostní menšinou. Podle sčítání z roku 2013 v zemi žilo 239 osob, které se přihlásily k českému původu.[1] Zejména v poslední čtvrtině 19. století však česká komunita výrazně ovlivnila bosenské společenské prostředí.
Historie
[editovat | editovat zdroj]19. století
[editovat | editovat zdroj]Od 15. století byla oblast Bosny obsazena a islamizována Osmanskou říší, a Češi, podobně jako další křesťanské národy Evropy, se tak v případě přesídlování z českých zemí usazovali v chorvatské Slavonii, Banátu či Bulharsku, tedy oblastí s většinově slovanským obyvatelstvem u tehdejších hranic s Osmanskou říší. Roku 1878 pak bylo na Berlínském kongresu rozhodnuto o záboru Bosny a Hercegoviny Rakouskem-Uherskem a jeho armáda následně zahájila vojenskou kampaň k obsazení země a potlačení odporu muslimských povstalců. Tažení se účastnilo také několik českých a moravských pluků. Z jejich účasti v bitvě u Maglaje v srpnu 1878, kdy byly rakousko-uherské jednotky překvapeny a došlo k nepřehledné bojové vřavě, posléze zlidověl výraz pro zmatek či nepořádek, maglajs.[2]
Po začátku rakousko-uherské okupace země roku 1878 byli Češi jedním z prvních a nejčetnějších přistěhovalců z Rakouska-Uherska, mj. i díky vzájemné národnostní a jazykové vazbě slovanských kořenů. Za účelem modernizace země sem pak vídeňská vláda veřejně zvala a vysílala odborníky a kvalifikované pracovníky k práci v Bosně. Rovněž zde byly zdarma nabídnuty pozemky k hospodaření.[3] Nově příchozí Češi následně výrazně přispěli k hospodářskému, městskému a kulturnímu rozvoji země. Přicházeli sem úředníci, soudci, administrativní pracovníci, řemeslníci všech profesí, bankéři, restauratéři, lékaři, lékárníci, učitelé, geometři či hudebníci.[3][4] Pomáhali zde mj. zprovozňovat četné průmyslové či důlní provozy, budovat silniční, železniční a telekomunikační infrastrukturu.
Většina ze zde usazených Čechů nich žila v Sarajevu a taktéž Banja Luce, kde dle statistik z roku 1895 zde byl každý pátý obyvatel byl Čech.[3][4] Další české komunity byly také v Bosanském Brodě, Derventě, Mostaru, Usoře, Tuzle či Zenici. Zakládány zde ale byly taktéž vlastní venkovské osady: v Mačino Brdo u Prnjavoru, Nova Ves u Srbace,[5] Nova Topola či Vranduk. Zemědělsko-těžařsko-správní česká kolonie vyrostla také v Prijedoru, ve zdejším katolickém kostele byly slouženy mše v češtině. V čase nejintenzivnější migrace se během pouhých dvou let do Bosny a Hercegoviny přistěhovalo více než 7 000 Čechů, převážně katolíků,[6] do druhé světové války tu zde pak žilo asi šest tisíc Čechů.[4]
Výraznou osobou zdejší české přítomnosti byl architekt Karel Pařík,[7] působící v Bosně od roku 1884 až do své smrti v roce 1942. Za svou kariéru zde provedl přes 150 realizací, především v Sarajevu, včetně řady rozsáhlých státních a administrativních budov.[8] Z dalších architektů zde mj. působili Karel Pánek, Josef Pospíšil, František Blažek či Josef Pospíšil. Muzejník František (Franjo) Fiala provedl několik významných archeologických terénních průzkumů, které následně dopomohly k identifikaci neolitické tzv. Butmirské kultury.[9] V Sarajevu pracovali čeští fotografové František Topič, mj. první knihovník a správce knihovny bosenského Národního muzea,[10] či Rudolf Bruner-Dvořák.[11] V Bosně rovněž pobývali mj. spisovatel Josef Holeček či folklorista Ludvík Kuba.[8]
Po roce 1945
[editovat | editovat zdroj]K prudkému poklesu počtu bosenských Čechů došlo po drastických událostech druhé světové války v zemi a následného období po tzv. Rezoluci Informbira v tehdejší Socialistické federativní republice Jugoslávie, které byla Bosna a Hercegovina součástí. Kvůli rozkolu mezi Titovou Jugoslávií a zemí Východního bloku došlo na přelomu 40. a 50. let 20. století k politickému rozkolu, kvůli kterému musela většina Čechů Bosnu proti své vůli opustit, jejich půda byla následně znárodněna a jimi vlastněné podniky byly uzavřeny. Jejich počet v zemi pak klesl na 1 987, řada z nich byla asimilována uzavřením smíšeného česko-bosenského manželství. Blízkost s katolickými Chorvaty rovněž přispěla k chorvatizaci části zdejších Čechů.
Při sčítání lidu v Jugoslávii v roce 1991 bylo v Bosně a Hercegovině evidováno 639 osob českého původu. Ještě před začátkem války v Bosně se v kostele ve městě Prijedor sloužily mše v češtině, kostel byl však začátkem roku 1992 v rámci válečných událostí zbořen. I po skončení války zůstaly v zemi některé osoby a rodiny českého původu, mj. v Sarajevu, Banja Luce, Prijedoru, Zenici a Prnjavoru, dále v obcích v Mačino Brdo u Prnjavoru a Nova Ves.[3]
21. století
[editovat | editovat zdroj]Bosenští Češi po celé zemi také zakládali vlastní kulturní a umělecké spolky. Sdružení s názvem Češka beseda nadále funguje v Sarajevu a Banja Luce.[4] Tyto spolky jsou rovněž provázány s českými krajanskými spolky v Chorvatsku.
Roku 2015 vyšla v nakladatelství Matica hrvatska v Sarajevu kniha s názvem Česi u Sarajevu, věnující se české imigraci a asimilaci v Bosně a Hercegovině a Chorvatsku. [6]
Osobnosti
[editovat | editovat zdroj]- Alois Studnička (1842–1927), teoretik umění, rytec a pedagog
- Karel Pařík (1857–1942), architekt působící téměř celý život v Sarajevu
- František Topič (1857–1938), muzejník, knihovník a fotograf
- Karel Pánek (1860–19??), architekt, zeť Karla Paříka
- Josef Pospíšil (1868–1918), architekt
- Franjo Fiala (1861–1898), chemik, muzejník a archeolog
- Rudolf Bruner-Dvořák (1864–1921), reportážní fotograf
Odkazy
[editovat | editovat zdroj]Reference
[editovat | editovat zdroj]V tomto článku byl použit překlad textu z článku Česi u Bosni i Hercegovini na chorvatské Wikipedii.
- ↑ Popis 2013 BiH. www.popis.gov.ba [online]. [cit. 2024-01-27]. Dostupné online.
- ↑ REDAKCE. Stačila jedna jediná rozmíška a opočenský Maglaj byl na světě. Rychnovský deník. 2013-12-28. Dostupné online [cit. 2024-01-27].
- ↑ a b c d Prometej.ba Marijan Oršolić: Česi u BiH: pioniri moderne industrije i arhitekture u BiH , 30. ožujka 2015. (pristupljeno 6. ožujka 2017.)
- ↑ a b c d (boš.) Manjine.ba Archivováno 12. 9. 2018 na Wayback Machine. Nermin Avdičević i Ivan Arambašić : Ko su bosanski Česi, 7. prosinca 2011. (pristupljeno 6. ožujka 2017.)
- ↑ Bosenských Čechů už je jen pár, o svoji řeč i tradice přesto hrdě pečují. Radiožurnál [online]. 2017-09-15 [cit. 2024-01-27]. Dostupné online.
- ↑ a b Klix.ba FENA: Predstavljena knjiga "Česi u Sarajevu": Tradicija češke manjine u BiH duga 150 godina, 12. studenoga 2015. (pristupljeno 6. ožujka 2017.)
- ↑ 7/10 Karel Pařík (1. díl) - Šumné stopy | Česká televize. [s.l.]: [s.n.] Dostupné online.
- ↑ a b Čech v Bosně. Pařík a jeho paláce, školy, divadla i mešity | Design. Lidovky.cz [online]. 2013-01-10 [cit. 2024-01-27]. Dostupné online.
- ↑ FIALA František 14.4.1861-28.1.1898 – Personal. biography.hiu.cas.cz [online]. [cit. 2024-01-27]. Dostupné online.
- ↑ Topič, František, 1857-1938. aleph.nkp.cz [online]. [cit. 2024-01-27]. Dostupné online.
- ↑ Bosna 1905 na fotografiích Rudolfa Brunera-Dvořáka. mzv.gov.cz [online]. [cit. 2024-01-27]. Dostupné online.
Literatura
[editovat | editovat zdroj]- MATUŠEK, Josef a Svaz Čechů v Republice Chorvatsko. Češi v Chorvatsku. Daruvar: Jednota, 1994, s. 55. ISBN 953-96028-1-5. Dostupné online