Bitva u Ilipy
Bitva u Ilipy | |||
---|---|---|---|
konflikt: Druhá punská válka | |||
Mapa Scipionova iberského tažení | |||
Trvání | 206 př. n. l. | ||
Místo | Ilipa (poblíž dnešní Sevilly) | ||
Souřadnice | 37°31′6″ s. š., 5°58′42″ z. d. | ||
Výsledek | vítězství Římanů | ||
Strany | |||
| |||
Velitelé | |||
| |||
Síla | |||
| |||
Ztráty | |||
| |||
Některá data mohou pocházet z datové položky. |
Bitvu u Ilipy svedli během druhé punské války, v roce 206 př. n. l., Římané vedení Publiem Corneliem Scipionem s Kartáginci v čele s Hasdrubalem Gisgonem a Magonem Barkou. Scipio rozhodl toto střetnutí odvážným vysunutím křídel svého vojska, jimiž rozdrtil proti nim stojící hispánské spojence Kartáginců. Přesvědčivé vítězství Římanů vedlo k zániku kartaginské domény v Hispánii.
Předchozí vývoj
[editovat | editovat zdroj]Krátce po vypuknutí druhé punské války v roce 218 př. n. l. se kartaginský vojevůdce Hannibal vypravil s vojskem z punského území v Hispánii přes jižní Galii a Alpy do Itálie, kde uštědřil římské republice sérii zdrcujících porážek.[1] V době, kdy Hannibal táhl do Itálie, vyslali Římané do Hispánie legie pod velením Gnaea Cornelia Scipiona a jeho bratra Publia s cílem zamezit Hannibalovu mladšímu bratrovi Hasdrubalu Barkovi v přísunu posil Kartágincům v Itálii.[2] Bratři Scipionové několik let soustavně upevňovali římské pozice na severovýchodě Ibérie a odráželi punské útoky.[3] V roce 211 př. n. l. rozmnožili řady svého vojska o místní keltiberské bojovníky, načež rozdělili své síly a vytáhli proti punským armádám vedeným Hasdrubalem Barkou, Hasdrubalem Gisgonem a Magonem Barkou.[4] Ve dvou střetnutích svedených u horního toku řeky Baetis (dnešní Guadalquivir) padl však nejprve Publius a nedlouho po něm také Gnaeus, jehož v kritický moment opustili keltiberští spojenci.[5]
Římané poté zvolili velitelem vojska v Hispánii Publia Cornelia Scipiona, syna stejnojmenného, nedávno zemřelého vojevůdce.[6] Scipio se brzy po svém příchodu zmocnil nečekaným výpadem Nového Kartága (Cartagena), hlavní punské základny a přístavu v Hispánii.[7] V roce 208 př. n. l. zvítězil nad Hasdrubalem Barkou v bitvě u Baeculy.[8] Poražený kartaginský velitel nicméně vyvázl z boje a s částí svého vojska se odebral za Hannibalem do Itálie.[9]
V dalším roce připluly Kartágincům posily ze severní Afriky v čele s Hannonem, který se společně s Magonem pokusil získat žoldnéře mezi Keltibéry.[10] V tomto záměru mu pohotovým zásahem zabránil Scipionův podřízený Marcus Silanus.[11] Hanno padl do římského zajetí, zatímco Mago uprchl k Hasdrubalu Gisgonovi.[12] Scipio pak vytáhl proti Hasdrubalovi do jižní Hispánie s úmyslem ukončit válku v Hispánii.[13] Punský vojevůdce se ale vyvaroval střetnutí s Římany, rozdělil své vojsko a umístil je do opevněných měst.[13]
Před bitvou
[editovat | editovat zdroj]V roce 206 př. n. l. vykonali Kartáginci mohutné přípravy: Hasdrubal Gisgo spojil své síly s Magonovými a provedl v Hispánii rozsáhlé odvody.[14] Livius uvádí, že Punové shromáždili obrovskou armádu čítající 50 000 pěšáků a 4500 jezdců.[15] Polybios se zmiňuje dokonce o 70 000 pěšácích a 4000 jezdcích.[16] Navzdory své velikosti představovalo kartaginské vojsko nesoudržný celek tvořený Puny, africkými žoldnéři a méně ukázněnými oddíly hispánských spojenců a poddaných Kartága.[17] S touto brannou mocí se punští vojevůdci utábořili na úpatí kopců vypínajících se nad otevřenou planinou u města Ilipa (poblíž dnešní Sevilly).[18]
Scipio čelil značné početní nevýhodě, neboť měl pouze dvě legie a dvě alae, sestávající z Italiků.[19] Své vojenské sbory proto výrazně doplnil o spojence z řad místních kmenů, třebaže si uvědomoval jejich nespolehlivost.[20] Tímto způsobem shromáždil asi 45 000 pěšáků a 3000 jezdců, z čehož ale jen asi polovinu tvořili Římané nebo Italikové.[21]
Římské vojsko vytáhlo ze svého zimního ležení ve městě Tarraconu (Tarragona) a postoupilo do Baetiky, kde se utábořilo na dohled od Kartáginců.[22] Mago vzápětí využil zaneprázdněnosti Římanů budujících tábor a s většinou jezdectva včetně Numiďanů prince Massinissy podnikl nájezd proti nepříteli.[23] Scipio předvídal, že by k tomuto mohlo dojít, a schoval vlastní jezdce za nedaleký kopec.[23] Ukrytí římští jezdci nečekaně napadli své punské protivníky a s podporou pěchoty je po krátkém boji přiměli ustoupit.[24] Po této první šarvátce se obě strany v dalších dnech střetávaly v menších potyčkách jezdců a lehkooděnců.[25]
Hasdrubal se posléze jako první rozhodl seřadit své muže na planině do bitevní linie, načež svůj šik zformovali i Římané.[26] Armády nicméně zůstaly stát každá před svým náspem a nepouštěly se do boje.[26] Když se schylovalo k západu, stáhly se zpět do svých táborů.[26] V následujících dnech se totéž opakovalo. V pokročilejší denní době nechali oba velitelé vyvést své muže, přičemž Punové nastupovali vždy jako první.[26] Vojska poté stála proti sobě, aby se na sklonku dne vrátila do táborů.[27] Hasdrubal rozmisťoval své nejlepší, punské a africké vojáky do středu své sestavy, na křídla stavěl hispánské spojence a před ně válečné slony.[26] Scipio si počínal obdobně, střed obsazoval Římany a křídla Hispánci.[26]
Bitva
[editovat | editovat zdroj]V den bitvy se Scipio odchýlil od dosavadního postupu.[28] Na rozdíl od předchozích dnů přikázal hned za svítání svým mužům, aby se nasnídali, připravili k boji a vyrazili z tábora.[29] Jezdce a lehkooděnce neprodleně vyslal napadat nepřátele a sám v čele pěchoty pochodoval až do středu planiny.[30] Pozměnil rovněž svoji bitevní sestavu.[31] Své skvěle vycvičené legie a alae postavil na křídla, zatímco méně zdatné hispánské spojence, vůči nimž nechoval příliš důvěry, umístil do středu linie.[32]
Když se Hasdrubal doslechl o nečekaném nájezdu římských jezdců, neprodleně vyslal vlastní jízdu a lehkooděnce proti útočníkům.[33] Ostatní vojsko začal okamžitě řadit k bitvě, aniž by mu dopřál dostatek času řádně se připravit a občerstvit.[34] Pěchotu rozvinul obvyklým způsobem na rovině pod kopcem, na němž stál punský tábor.[33] Teprve pak si Hasdrubal povšiml, že rozestavení Římanů je jiné než v uplynulých dnech, avšak bylo pozdě, aby na tuto změnu mohl nějak zareagovat.[35]
V šarvátkách jezdců a lehkooděnců, trvajících zřejmě několik hodin,[36] nezískala žádná ze stran převahu.[37] Scipio po určité době stáhl své lehkooděnce a jezdce mezerami mezi manipuly do týlu vojska, rozdělil je na dvě části a umístil v záloze za obě křídla.[38] Potom obnovil postup proti nepřátelům.[38] Hispánským vojákům nařídil, aby kráčeli pomalu volným krokem.[37] Na pravém křídle, jemuž osobně velel, přikázal svým mužům, rozestavěným v obvyklý trojitý šik (triplex acies),[39] aby se otočili doprava, takže utvořili tři kolony.[40] Tři krajní manipuly se vzápětí stočily doleva čelem k nepříteli a ostatní manipuly se srovnaly za nimi.[41] Napravo od nich se obdobně seřadila jízda a lehkooděnci.[42] Vzniklé kolony vedl Scipio zrychleným krokem ke kartaginským liniím.[37] V nevelké vzdálenosti od nich stočil své manipuly doprava a znovu je rozvinul do bojové linie, překrývající protivníkova křídla.[35] Totéž se zrcadlovitě dělo i na levém křídle Římanů, jež Scipio svěřil Marku Silanovi a Luciu Marciovi a uložil jim, aby napodobili jeho manévr.[43]
Pomalu se přibližující Hispánové byli ještě poměrně daleko od kartaginského středu, když seřazené římské oddíly napadly obě nepřátelská křídla.[44] Ta se záhy ocitla pod tlakem ze dvou stran, neboť římští jezdci a lehkooděnci je obešli z boku a těžkooděnci na ně útočili zpředu.[45] Oštěpy vrhané Římany vyděsily slony, kteří zmateně pobíhali ve vlastních i nepřátelských řadách a pobíjeli každého, kdo jim stál v cestě.[46] Nejzdatnější punské a africké jednotky ve středu linie se dosud nezapojily do bitvy a mohly pouze přihlížet tomu, jak jsou jejich hispánští spojenci svíráni Římany.[47] Kdyby se jim pokusily pomoci, vystavily by se hrozbě čelního útoku proti nim postupujících Hispánů bojujících na římské straně.[45] Po jistou dobu dokázala kartaginská křídla uhájit své postavení.[35] Postupně se ale začalo projevovat vyčerpání Baleárů a hispánských nováčků, nad nimiž získávali navrch zkušenější římští a italičtí vojáci.[48] Jejich nápor přiměl Kartágince k pozvolnému ústupu.[48] Římané, povzbuzení příznivým vývojem, dotírali ještě silněji na své nepřátele.[49] Tím rozrušili jejich řady a obrátili je na útěk.[49] Na úpatí kopce se Kartáginci zastavili a pokusili se znovu sešikovat.[49] Římané na ně po jistém váhání opět udeřili a zahnali otřesené Puny do jejich tábora.[50] Římané pokračovali v útoku a málem se zmocnili i protivníkova tábora.[51] V tom se strhla silná bouře a prudký déšť zamezil dalšímu boji.[51]
Důsledky
[editovat | editovat zdroj]Během nastalé noci činili Kartáginci opatření k zabezpečení obrany tábora před jeho nevyhnutelným obléháním.[52] Jejich hispánští spojenci přešli mezitím na stranu Římanů, což Hasdrubala přimělo tábor ještě za tmy opustit.[53] Jakmile se o tom doslechl Scipio, vyslal napřed jízdu a s celým vojskem vyrazil spěšným pochodem za poraženými Puny, směřujícími k řece Baetis.[54] Místní průvodci mu ukázali kratší cestu k řece, díky čemuž se římským legiím podařilo Kartágince dostihnout a značnou část z nich pobít.[55] Mnozí z nich padli do zajetí, jiní vyhledali záchranu v útěku do okolních obcí.[56] Hasdrubal unikl s asi 6000 vojáky na blízké pahorky a opevnil se na nich.[57] Protože jeho zbývající muži začali přebíhat k Římanům, Hasdrubal si dal přivolat lodě.[57] Vojsko zanechal na místě a jedné noci utekl do města Gades (Cádiz). Potom poslal lodě také pro Magona.[58]
Hasdrubal se krátce nato odebral do severní Afriky,[59] zatímco Mago marně usiloval o obnovení války v Hispánii.[60] Nakonec odplul na Menorcu, sebral tam několik tisíc žoldnéřů a vypravil se s nimi do Ligurie.[61] Římané si v měsících následujících po bitvě podrobili zbývající punské enklávy.[62] Po Magonově odchodu se obyvatelé Gad vzdali Římanům, čímž bylo zhroucení kartaginské moci v Hispánii završeno.[63] Punové tím přišli o možnost vést odsud další pozemní invazi do Itálie a současně byli odříznuti od hispánských nalezišť stříbra a rezervoáru lidských zdrojů.[64]
Reference
[editovat | editovat zdroj]- ↑ Hoyos (2011), s. 320.
- ↑ Hoyos (2011), s. 321.
- ↑ Hoyos (2011), s. 321, 322.
- ↑ Hoyos (2011), s. 322.
- ↑ Livius XXV.33.1, 34.2, 36.2.
- ↑ Livius XXVI.18.4.
- ↑ Livius XXVI.46.1, 2.
- ↑ Livius XXVII.18.1-6.
- ↑ Livius XXVII.19.1.
- ↑ Livius XXVIII.1.2.
- ↑ Livius XXVIII.1.2, 3; 2.1-3.
- ↑ Livius XXVIII.2.3.
- ↑ a b Livius XXVIII.2.4.
- ↑ Livius XXVIII.12.5, 6.
- ↑ Livius XXVIII.12.5.
- ↑ Polybios XI.20.2.
- ↑ Goldsworthy (2009), s. 50.
- ↑ Livius XXVIII.12.6; Polybios XI.20.1.
- ↑ Goldsworthy (2007), s. 280.
- ↑ Polybios XI.20.6, 7.
- ↑ Polybios XI.20.8; Goldsworthy (2009), s. 50.
- ↑ Polybios XI.20.9.
- ↑ a b Polybios XI.21.1.
- ↑ Livius XXVIII.13.2-4.
- ↑ Polybios XI.21.7; Livius XXVIII.14.1.
- ↑ a b c d e f Livius XXVIII.14.1.
- ↑ Goldsworthy (2009), s. 51.
- ↑ Polybios XI.22.1-3.
- ↑ Polybios XI.22.4.
- ↑ Polybios XI.22.5, 6.
- ↑ Polybios XI.22.6.
- ↑ Polybios XI.20.6, 22.6.
- ↑ a b Polybios XI.22.8.
- ↑ Polybios XI.22.7, 8.
- ↑ a b c Goldsworthy (2009), s. 54.
- ↑ Livius XXVIII.15.1.
- ↑ a b c Livius XXVIII.14.4.
- ↑ a b Polybios XI.22.10.
- ↑ Goldsworthy (2007), s. 282.
- ↑ Polybios XI.23.1.
- ↑ Polybios XI.23.2.
- ↑ Polybios XI.23.7.
- ↑ Polybios XI.23.1,2; Livius XXVIII.14.4.
- ↑ Polybios XI.23.3.
- ↑ a b Livius XXVIII.14.5.
- ↑ Polybios XI.24.1.
- ↑ Livius XXVIII.14.5; Polybios XI.24.2.
- ↑ a b Livius XXVIII.15.1.
- ↑ a b c Livius XXVIII.15.2.
- ↑ Polybios XI.24.7.
- ↑ a b Polybios XI.24.8, 9.
- ↑ Livius XXVIII.15.3.
- ↑ Livius XXVIII.15.4.
- ↑ Livius XXVIII.16.1.
- ↑ Livius XXVIII.16.1, 2.
- ↑ Livius XXVIII.16.2, 5.
- ↑ a b Livius XXVIII.16.2.
- ↑ Livius XXVIII.16.5.
- ↑ Livius XXVIII.17.4.
- ↑ Livius XXVIII.30.1, 36.1.
- ↑ Livius XXVIII.37.3, 4, 46.3.
- ↑ Goldsworthy (2009), s. 55.
- ↑ Livius XXVIII.37.4.
- ↑ Hoyos (2011), s. 372.
Literatura
[editovat | editovat zdroj]Prameny
[editovat | editovat zdroj]- LIVIUS. Dějiny V. Praha: Svoboda, 1975
- POLYBIOS. Dějiny III. Praha: Arista, Baset, TeMi CZ, 2011. ISBN 978-80-86410-62-3
Bibliografie
[editovat | editovat zdroj]- GOLDSWORTHY, Adrian. Ve jménu Říma: muži, kteří vítězili pro římskou říši. Praha: Deus, 2009. ISBN 978-80-87087-74-9
- GOLDSWORTHY, Adrian. The Fall of Carthage. London: Cassell, 2007. ISBN 978-0-3043-6642-2
- HOYOS, Dexter a kol. A Companion to the Punic Wars. Hoboken: Wiley-Blackwell, 2011. ISBN 978-1-4051-7600-2
Související články
[editovat | editovat zdroj]Externí odkazy
[editovat | editovat zdroj]Obrázky, zvuky či videa k tématu Bitva u Ilipy na Wikimedia Commons
- The Battle of Ilipa. Illustrated History of the Roman Empire (anglicky)