František Martin Pelcl
František Martin Pelcl | |
---|---|
Narození | 11. listopadu 1734 Rychnov nad Kněžnou |
Úmrtí | 24. února 1801 (ve věku 66 let) Praha |
Místo pohřbení | Malostranský hřbitov |
Povolání | spisovatel, historik, knihovník, archivář, pedagog, profesor, bohemista, učitel, editor a literární vědec |
Témata | historiografie, literární historie, literární věda, překlad a školství |
Podpis | |
Některá data mohou pocházet z datové položky. |
František Martin Pelcl, též Franz Martin Pelzel (11. listopadu 1734 Rychnov nad Kněžnou[1] – 24. února 1801 Praha), byl český vlastenec, buditel, osvícenec, spisovatel, historik, filolog a pedagog, zejména vysokoškolský.
Život
[editovat | editovat zdroj]František Martin Pelcl se narodil 11. listopadu 1734 v Rychnově nad Kněžnou v rodině soukeníka Františka Adama Pelcla.
Studovat začal na rychnovské městské škole a pokračoval na místním piaristickém nižším gymnáziu, ze kterého přešel v roce 1750 na jezuitské gymnázium v Hradci Králové. Vyšší gymnaziální studium absolvoval v Praze. Zprvu studoval na cisterciáckém učilišti, později v důsledku tereziánských reforem školství na jezuitském. Gymnaziální studia dokončil v roce 1754 a po ročním přerušení začal navštěvovat pražskou univerzitu. Zpočátku docházel na teologickou fakultu, kterou po několika měsících opustil, a začal studovat práva. V květnu 1757 byl kvůli vojenskému konfliktu mezi Pruskem a Rakouskem donucen opustit Prahu a na několik měsíců se přesunout do Vídně. Po návratu (podzim roku 1757) chtěl ve studiích pokračovat, ale nenadálé okolnosti (úmrtí otce a nutnost zaopatřit své sourozence) jej donutily změnit vlastní priority.
Již při gymnaziálních studiích si přivydělával jako domácí učitel v měšťanských rodinách a v tomto povolání se rozhodl pokračovat. Přerušil studium práv a buď v roce 1759, nebo 1760 se stává zprvu učitelem a později hofmistrem v rodině hraběte Šternberka. Zde působí do roku 1769,[2] kdy na přímluvu hraběnky Šternberkové získává místo učitele v rodině hraběte Františka Antonína Nostice. Působení u Šternberků mělo výrazný vliv na dospění Františka Martina.[3]
Mimo ryze praktický rozměr, který představovalo zajištění komfortního živobytí, měla na vývoj mladého Pelcla velký vliv šternberská knihovna a jeden z jejich spisů – Respublica Boiema od Pavla Stránského ze Zap. Pelcl byl okouzlen demokratickým duchem zakazovaného protestantského spisu, psaného latinou a výrazně ovlivnilo jeho české národnostní smýšlení.[4]
Do služeb hraběte Nostice Pelcl vstoupil již jako odborník, zkušenosti získané u Šternberků s organizováním výchovy a s vlastním bádáním v knihovně mu postupně přinesly čtyři významné pozice a do budoucna dobré existenční zajištění. Jeho plat byl stanoven na 500 zlatých ročně, k tomu měl z pozice své funkce zadarmo bydlení, stravu a příslib doživotního zabezpečení. Z těchto důvodů několikrát odmítl místo profesora. Poprvé mu byla nabídnuta pozice profesora češtiny na vídeňské univerzitě v roce 1773, podruhé v roce 1780 místo profesora historie na erfurtské univerzitě a potřetí znovu pozice profesora češtiny ve Vídni v roce 1783.[5]
Jako knihovník se spolu s Josefem Dobrovským (u Nosticů zaměstnán od roku 1776) zasloužil o zkatalogizování jejího inventáře, a jako archivář postupně zkatalogizoval, opatřil regestem a nově uspořádal nostický archív písemností od roku 1620 do Pelclovy doby. Aktivně se činnosti knihovníka a archiváře věnoval od roku 1789 a ukončil ji během roku 1801.[6] Práce u Nosticů měla mimo hmotného zabezpečení významný vliv na Pelclův intelektuální a vlastenecký vývoj. Zprvu na přání hraběte Nostice a posléze pro své intelektuální kvality zcela oprávněně navštěvoval nostický salón. Setkával se v něm s pražskou osvícenskou inteligencí, např. s Gelasiem Dobnerem, Ignácem Antonínem Bornem a Mikulášem Adauktem Voigtem, kteří mu v budoucnosti výrazně pomohli s navazováním kontaktů při dějepisném bádání.[7] Ze známostí navázaných v rámci Nosticova salónu vzniklo několik společných převážně historiografických projektů. Prvním bylo vydávání týdeníku Pražské učené zvěsti v letech 1771–1772,[8] periodika Rozpravy mezi roky (vydávané v rámci soukromé učené společnosti)[9] a na konec Obrazy vydávané zprvu ve dvou jazykových edicích, posléze, když na práci zůstal Pelcl sám, jen v jedné.[10]
Sedmdesátá léta představovala pro Pelcla počátek výrazného tvůrčího období, které skončilo až nemocí a přípravou k vydání Nové kroniky české. Roku 1773 vydal v němčině první malou encyklopedii českých a moravských učenců a umělců 18. a 19. století s jejich životopisnými medailonky a podobiznami Abbildungen böhmischer und mährischer Gelehrten und Künstler, nebst kurzen Nachrichten von ihren Leben und Werken. Ilustrace podle předloh J. Kleinhardta provedl v mědirytinách Jan Jiří Balzer. V období let 1774 – 1775 připravoval první latinské vydání Balbínovy Obrany a o dva roky později pokračoval v ediční práci (1777) vydání renesančního cestopisu Příhody Václava Vratislava, svobodného pána z Mitrovic. Mezi další významné vydavatelské počiny patřila dvousvazková edice Spisovatelé dějin českých, na kterých spolupracoval s Josefem Dobrovským.
Zásadním autorským počinem z let 1774 – 1782 byla historiografická práce Stručné dějiny Čechů od nejstarších dob do doby dnešní, sepsaná na základě poznámek k hodinám výuky historie u Nosticů. Následovala práce a vydání dvou dvoudílných monografií Císař Karel IV., král český a Životopis římského a českého krále Václava. V období mezi oběma monografiemi připravil Pelcl vydání slovníkového díla s názvem Slovník českých spisovatelů z Čech, Moravy a Slezska, který obsahoval celkem 373 hesel význačných osobností z jezuitského řádu.[11] Z této doby také pochází dvoudílná studie soužití Čechů s Němci na našem území „Dějiny Němců a jejich jazyka v Čechách“[12].
Během 70. a 80. let došlo k výrazné proměně Pelclova života, z intelektuála a de facto salónního odborníka se stal uznávanou kapacitou nejen na území Habsburské monarchie, ale také v některých německých zemích. Navíc se v roce 1775 oženil a spolu se svojí profesní kariérou musel řešit i rodinné problémy. Služba vychovatele a hofmistra u Nosticů mu skončila v březnu roku 1788 (dále však působil jako jejich knihovník). Zůstal mu sice celý plat a dál směl využívat všech výhod z doby služby, ale potřeba uživit rodinu (manželku, sebe a osm dětí) jej nutila hledat nový přísun peněz. Nejvýhodnější mu přišlo uchýlit se na univerzitu a stát se profesorem.[13] V roce 1790 se neúspěšně snažil získat profesuru historie a následně i prolongovaný roční důchod po zemřelém Dobnerovi. Optimističtější vizi představovala možnost založení profesury českého jazyka na Pražské univerzitě. Ta byla v důsledku vnitrostátních i mezinárodních politických změn (možný vliv liberálních myšlenek francouzské revoluce) projednávána vídeňskou byrokracií zdrženlivě a celý proces se několikrát zastavil. Ke schválení došlo až v roce 1792 a v lednu 1793 byl František Martin Pelcl jmenován prvním profesorem českého jazyka na Pražské univerzitě.[14]
Během své profesorské dráhy vedl přednášky i cvičení, přičemž byl nucen sestavit použitelnou učebnici českého jazyka pro své studenty. Prvním takovým textem byl z roku 1793 Nový způsob výkladu druhů českého skloňování[15] a z roku 1795 Lehrgebäude der böhmischen Sprache. Nejvýznamnějším textem, který Pelcl sepsal, byla Nová kronika česká vydávaná v letech 1791 až 1800.[16]
V posledních letech svého života trpěl F. M. Pelcl podlomeným zdravím, které mu nakonec znemožnilo působit na univerzitě a dokončit některé ze svých projektů. Zemřel 24. února 1801 a je pochovaný na malostranském hřbitově.[17]
Osobní život
[editovat | editovat zdroj]František Martin Pelcl se dne 11. ledna 1778 v Hlinném u Ústí nad Labem oženil s Františkou Schindlerovou, dcerou hostinského Josefa Schindlera. V manželství se v letech 1779 – 1790 narodilo osm dětí, čtyři synové a čtyři dcery. Nejmladší dcera Jana se později provdala za malíře Františka Hořčičku. Pravnukem dcery Karly byl nositel Nobelovy ceny Carl Ferdinand Cori.[18]
Pelclův přínos na poli pomocných věd historických
[editovat | editovat zdroj]Neopominutelná je i jeho role ve vývoji pomocných věd historických, zejména diplomatiky. Proslulá je jeho myšlenka na vydání česko-moravského diplomatáře. Tento návrh poprvé vyslovil ve schůzi České společnosti nauk dne 5. srpna 1786, v přednášce Ueber die Nothwendigkeit und Mittel ein Diplomatarium Bohemiae zu veranstalten.[19] Česko-moravský diplomatář měl být podle původního plánu doveden do roku 1346, tedy do doby nastoupení Karla IV. na český trůn, a měl být zhotoven s pomocí Pelclových přátel, mezi které náleželi například Josef Vratislav Monse (1733–1793), Josef Dobrovský, Josef Valentin Zlobický (1743–1810) a další. Pelclův projekt českomoravského diplomatáře se ovšem nakonec nepodařilo zrealizovat, ať už z malého zájmu předplatitelů, zhoršení vnitřní situace v České společnosti nauk související s úmrtím jejího prezidenta Karla Egona Fürstenberka (1729–1787) nebo ne zrovna dobré finanční situace České společnosti nauk (od roku 1790 Královské české společnosti nauk).[20] Po tomto neúspěchu se roku 1797 Pelcl rozhodl alespoň pro vydávání česko-moravského regestáře, a to ve spolupráci s Janem Petrem Cerronim (1753–1826), jenž měl na starost sbírání a zpracování moravik. Čistopis regestáře byl doveden v úplnosti do roku 1253 a roku 1798 připraven k tisku. Ovšem ani tento společný záměr Pelcla a Cerroniho se nepodařilo dovést do úspěšného konce.[21] Tyto Pelclovy aktivity v oblasti diplomatiky z konce 18. století ovšem nezůstaly v zapomnění, přičemž zejména regestář českých listin do roku 1253 posloužil Františku Palackému při jeho obnovené myšlence na realizaci diplomatáře, a později také Gustavu Friedrichovi, Sáše Duškové a Jindřichu Šebánkovi při vydávání proslulého „kodexu“ – Codex diplomaticus et epistolaris regni Bohemiae. [22]
Pelcl také jako první pracoval s registry dvorské kanceláře, které se v Čechách vedly od počátků vlády Jana Lucemburského, a uvedl je do historického bádání. Co se této problematiky týče, tak významný je i jeho objev tzv. Codexu Přemyslaues (jako vůbec první jej přečetl a využil ve svém díle), jenž obsahuje opisy a výpisy z několika svazků register Václava IV.[23]
Dílo (výběr)
[editovat | editovat zdroj]- Bohuslav Balbín: Obrana jazyka slovanského, zvláště českého / Dissertatio apologetica pro lingua Slavonica, praecipue bohemica. – první vydání Balbínova latinského spisu roku 1775
- Příhody Václava Vratislava, svobodného pána z Mitrovic – vydány v roce 1777.
- Pražské učené zvěsti / Prager gelehrte Nachrichten – byl první pražský vědecký týdeník vydávaný v němčině. Za jeho vydáváním stáli Voight, Born a Pelcl. Pelclovy příspěvky se týkaly převážně francouzské a německé beletrie a francouzských, německých a latinských historiografických spisů zaměřených na dějiny Habsburské monarchie.[24]
- Rozpravy soukromé společnosti v Čechách, pro zvelebení matematiky, dějin vlasti a přírodních věd / Abhandlungen etc. – na vydávání dohlížel Born, celkem vyšlo 6 svazků, první v roce 1775. Pelcl přispíval pravidelně; jeho studie byly historiografického charakteru.[25]
- Effigies … / Abbildungen … (Obrazy / Vyobrazení) – Effigies byla latinská edice, kterou připravovali k vydání Born s Voigtem, německé Abbildungen připravoval Pelcl. Spolu s nimi se na přípravě jednotlivých částí podíleli K. R. Ungar, V. F. Durych, T. A. Pazlacher a další. Obsahově představovaly Obrazy soubor medailonů o významných učencích monarchie. Z latinské edice byly k vydání připraveny pouze dva díly, protože oba editoři koncem 70. let opustili Prahu. Voigt přijal v roce 1777 profesuru na Vídeňské univerzitě, Born přijal místo archiváře vídeňské přírodovědecké sbírky. Německy psané Abdildungen Pelcl rozšířil na čtyři díly, které doplnil o dodatky k prvním dvěma.[26]
- Stručné dějiny Čechů od nejstarších dob do doby dnešní / Kurzgefasste Geschichte der Böhmen etc. – byly vydány ve čtyřech vydáních a postupně upravovány a rozšiřovány. 1. vydání (1774) mělo 662 stran a tematicky bylo ukončené na počátku vlády Marie Terezie, 2. vydání (1779) mělo 731 stran a bylo dovedeno do roku 1775 (jako první historiografická práce zaznamenávalo průběh a potlačení nevolnického povstání), 3. vydání (1782) mělo 1000 stran a mimo historického výkladu bylo doplněno o Dobrovského studii „O původu jména Čech, Čechové“.[27] Dílo bylo ve své době velmi oblíbené, dosvědčuje to mimo jiné patisk z roku 1781 (4. (nelegální) vydání).[28]
- Císař Karel IV. / Kaiser Karl der Vierte, König in Böhmen – dvoudílná monografie o Karlu IV. (1. díl 1780, 2. díl 1781), její součástí bylo uveřejnění 349 dobových listin.[29]
- Životopis římského a českého krále Václava / Lebesgeschichte des Römischen und Böhmischen Königs Wenceslau – dvoudílné monografie (1. díl 1780, 2. díl 1790) jejíž součástí bylo uveřejnění 253 dobových listin. Výrazně se vymezovala k dobovému negativnímu hodnocení Václava IV.[30]
- Spisovatelé dějin českých / Scriptores rerum bohemicarum – 1. svazek 1783, 2. svazek 1784. Jednalo se o edice staročeských textů, např. kritická vydání Kosmovy kroniky a jeho pokračovatelů, Beneše Krabice z Weitmile či Františka Pražského.
- Dějiny Němců a jejich jazyka v Čechách / Geschichte der Deutschen und ihrer Sprache in Böhmen – (1. díl 1789, 2. díl 1790) k problematice se vyjadřuje pod podobným paradigmatem s Balbínem a otevřeně upozorňuje na nebezpečí pro český jazyk a národ, které je spojené s josefínskými reformami a násilným protlačováním němčiny na úkor češtiny.
- Slovník českých spisovatelů z Čech, Moravy a Slezska z jezuitského řádu / Boehmische, maehrische und schlesische Gelehrte und Schriftsteller aus dem Orden der Jesuiten von Anfang der Gesellschaft bis auf gegenwaertige Zeit. Prag. 1786[11]
- Nový způsob výkladu druhů českého skloňování / Typus declinationum ex grammatica Pelcliana – jedná se o latinský text českých deklinačních typů, 1. vydání 1793, 2. (s latinským názvem) 1795.[31]
- Lehrgebäude der böhmischen Sprache – byla vydána (1. vyd. 1795, 2. vyd. 1798) ve spolupráci s Josefem Dobrovským. Obsahovala českou fonologii, gramatiku, příklady českých a německých rozhovorů na stejná témata, česká přísloví a k ním německou alternativu, frazeologickou část, slovník a soupis všech vydaných učebnic do roku 1795.[32]
- Nová kronika česká – na rozdíl od předchozích Pelclových děl byla napsána česky a rozdělena do čtyř dílů (1. 1791, 2. 1792, 3. 1796 a 4. 1800). Končí rokem 1429. Vydání 4. dílu bylo výrazně zkomplikováno pro zamítavý postoj české cenzury, vydání bylo schváleno až dvorským cenzorem z Vídně (mimo jiné i na základě přímluvy Pelclových přátel).[33]
- Spisovatelé dějin českých / Scriptores rerum bohemicarum – 1. svazek 1783, 2. svazek 1784. Jednalo se o edice staročeských textů, např. kritická vydání Kosmovy kroniky a jeho pokračovatelů, Beneše Krabice z Weitmile či Františka Pražského.
Zajímavosti
[editovat | editovat zdroj]- Jeho jméno nese gymnázium v Rychnově nad Kněžnou – Gymnázium Františka Martina Pelcla.
- Jméno Františka Pelcla bylo umístěno pod okny Národního muzea v Praze spolu s mnoha dalšími, viz Dvaasedmdesát jmen české historie.
Odkazy
[editovat | editovat zdroj]Reference
[editovat | editovat zdroj]- ↑ SOA Zámrsk, Matrika narozených 1734-1771 v Rychnově nad Kněžnou, sign.142-7, ukn.8403, str.17. Dostupné online
- ↑ JOHANIDES, Josef. František Martin Pelcl. 1. vyd. Praha: Melantrich, 1981. 428 s. S. 56.
- ↑ Johanides, s. 66.
- ↑ Johanides, s. 62.
- ↑ Johanides, s. 79-81.
- ↑ Johanides, s. 74-76.
- ↑ Johanides, s. 87-88.
- ↑ Johanides, s. 91.
- ↑ Johanides, s. 89.
- ↑ Johanides, s. 94.
- ↑ a b Johanides, s. 175.
- ↑ Johanides, s. 184.
- ↑ Johanides, s. 200-201, 204.
- ↑ Johanides, s. 225-227.
- ↑ Johanides, s. 243.
- ↑ Johanides, s. 264.
- ↑ Johanides, s. 281.
- ↑ DVOŘÁK, Stanislav. Rod F. M. Pelcla. 1. vyd. Rychnov nad Kněžnou: Karel Rathouský, 1934. 117 s.
- ↑ FRIEDRICH, Gustav. Český diplomatář a jeho programm. Český časopis historický. Praha: 1900, roč. 6, čís. 3, s. 224.
- ↑ ŠIMEČEK, Zdeněk. Českomoravský diplomatář v programu České společnosti nauk. Věstník Královské české společnosti nauk. Praha: Královská česká společnost nauk, 1952, čís. 2, s. 5–8.
- ↑ ŠIMEČEK, Zdeněk. Českomoravský diplomatář v programu české společnosti nauk. Věstník Královské české společnosti nauk. Praha: Královská česká společnost nauk, 1952, s. 9–11.
- ↑ ŠIMEČEK, Zdeněk. K počátkům české diplomatiky. Sborník Matice moravské. Brno: Matice moravská, 1967, roč. 86, s. 124.
- ↑ HLAVÁČEK, Ivan. F. M. Pelcl a diplomatický materiál. Jan Kahuda (ed.), O mých předchůdcích i současnících : soubor studií k dějinám archivnictví, historiografie a pomocných věd historických. Praha: Národní archiv, 2011, s. 98–99.
- ↑ Johanides, s. 91-92.
- ↑ Johanides, s. 97-98.
- ↑ Johanides, s. 95-96.
- ↑ Johanides, s. 155-158.
- ↑ Johanides, s. 165.
- ↑ Johanides, s. 169.
- ↑ Johanides, s. 172
- ↑ Johanides, s. 241.
- ↑ Johanides, s. 247-249.
- ↑ Johanides, s. 264-267.
Literatura
[editovat | editovat zdroj]- Biografický slovník archivářů českých zemí / Jaroslava Hoffmanová, Jana Pražáková. Praha : Libri, 2000. 830 s. ISBN 80-7277-023-3. S. 484.
- Bohemia docta : k historickým kořenům vědy v českých zemích / Alena Míšková, Martin Franc, Antonín Kostlán (eds.). Praha: Academia, 2010. 529 s. ISBN 978-80-200-1809-0.
- ČERNÝ, Jiří; HOLEŠ, Jan. Kdo je kdo v dějinách české lingvistiky. 1. vyd. Praha: Libri, 2008. 739 s. ISBN 978-80-7277-369-5. S. 495–496.
- Dějiny české literatury. 1., Starší česká literatura / Redaktor svazku Josef Hrabák. 1. vyd. Praha: Československá akademie věd, 1959. 531 s. S. 637.
- Kdo byl kdo v našich dějinách do roku 1918 / (Pavel Augusta…et al.). 4. vyd. Praha: Libri, 1999. 571 s. ISBN 80-85983-94-X. S. 301–302.
- HANUŠ, Josef. František Martin Pelcel, český historik a buditel. V Praze: Nákladem České akademie císaře Františka Josefa pro vědy, slovesnost a umění, 1914. 148 s. Dostupné online
- HAUBERTOVÁ, Květoslava. O archivářské činnosti F. M. Pelcla: (příspěvek k vývoji rodinného archivu falknovských Nosticů), in: Sborník archivních prací 25, č. 2, Praha: Archivní správa Ministerstva vnitra ČSR, S. 339–358.
- HLAVÁČEK, Ivan. F. M. Pelcl a diplomatický materiál, in: Jan Kahuda (ed.), O mých předchůdcích i současnících : soubor studií k dějinám archivnictví, historiografie a pomocných věd historických, Praha: Národní archiv, 2011, S. 93–101.
- JOHANIDES, Josef. František Martin Pelcl. 1. vyd. Praha: Melantrich, 1981. 428 s.
- JOHANIDES, Josef. Knihovna Františka Martina Pelcla. 1 vyd. Rychnov nad Kněžnou: Městský úřad Rychnov nad Kněžnou ve spolupráci s Muzeem a galerií Orlických hor, 2003. 138 s. ISBN 80-7326-015-8.
- KUDĚLKA, Milan; ŠIMEČEK, Zdeněk; VEČERKA, Radoslav. Česká slavistika v prvním období svého vývoje do počátku 60. let 19. století. 1. vyd. Praha: Historický ústav, 1995. 393 s. ISBN 80-85268-41-8. S. 122–123, 152, 249–250, 298.
- KUDĚLKA, Milan; ŠIMEČEK, Zdeněk, a kol. Československé práce o jazyce, dějinách a kultuře slovanských národů od r. 1760. 1. vyd. Praha: Státní pedagogické nakladatelství, 1972. 560 s. S. 373–374.
- KUTNAR, František; MAREK, Jaroslav. Přehledné dějiny českého a slovenského dějepisectví : od počátků národní kultury až do sklonku třicátých let 20. století. 2. vyd. Praha: Nakladatelství Lidové noviny, 1997. 1065 s. ISBN 80-7106-252-9.
- PELCL, František Martin: Paměti. Praha 1956.
- PETRBOK, Václav. František Martin Pelcl a jeho příspěvky k dějinám vzdělanosti, in: Historia litteraria v českých zemích od 17. do počátku 19. století, Praha: Filosofia, 2015, S. 187–202.
- RICHTEROVÁ, Alena. Děčínské rukopisy ze sbírky Františka Martina na Pelcla (1734-1801), nyní ve fondech Národní knihovny České republiky. 1 vyd. Praha: Národní knihovna ČR, 2007. 320 s. ISBN 978-80-7050-531-1.
- ŠUSTA, Josef. Dějepisectví: jeho vývoj v oblasti vzdělanosti západní ve středověku a době nové. 1. vyd. V Praze: Historický klub, 1933, 222 s.
- VEČERKA, Radoslav. Slovník českých jazykovědců v oboru bohemistiky a slavistiky. 1. vyd. Brno: Masarykova univerzita, 2013. 341 s. ISBN 978-80-210-6265-8. S. 210–211.
Související články
[editovat | editovat zdroj]Externí odkazy
[editovat | editovat zdroj]Encyklopedické heslo Pelcl v Ottově slovníku naučném ve Wikizdrojích
Obrázky, zvuky či videa k tématu František Martin Pelcl na Wikimedia Commons
- Seznam děl v Souborném katalogu ČR, jejichž autorem nebo tématem je František Martin Pelcl
- František Martin Pelcl v Lexikonu české literatury v Digitální knihovně Akademie věd ČR
- František Martin Pelcl v souborném katalogu Akademie věd ČR
- František Martin Pelcl na stránkách Ústavu pro jazyk český AV ČR
- Radoslav Večerka: Biografickobibliografické medailonky českých lingvistů: bohemistů a slavistů, s. 121
- Online verze Geschichte der Böhmen
- Online verze Lebensgeschichte des Römischen und Böhmischen Königs Wenzeslaus Archivováno 27. 4. 2014 na Wayback Machine.
- František Martin Pelcl v cyklu České televize Dvaasedmdesát jmen české historie
- Čeští historikové
- Čeští lingvisté
- Čeští bohemisté
- Čeští spisovatelé
- Čeští spisovatelé vědecké literatury
- Spisovatelé píšící česky
- Spisovatelé píšící latinsky
- Spisovatelé píšící německy
- Čeští profesoři
- Pedagogové na Filozofické fakultě Univerzity Karlovy
- Čeští archiváři
- Čeští knihovníci
- Čeští publicisté
- Editoři historických pramenů
- Česká osvícenská historiografie
- Osobnosti českého národního obrození
- Historikové z Rychnova nad Kněžnou
- Historikové z Prahy
- Narození 11. listopadu
- Narození v roce 1734
- Narození v Rychnově nad Kněžnou
- Úmrtí v roce 1801
- Úmrtí 24. února
- Úmrtí v Praze
- Pohřbení na Malostranském hřbitově
- Historikové 18. století
- Historikové 19. století
- Čeští filologové