humma
Suomi
[muokkaa]Substantiivi
[muokkaa]- (puhekieltä, lastenkieltä) hevonen
- Juokse sinä humma kun tuo taivas on niin tumma, ja taival on pitkänlainen. (Tapio Rautavaara)
Ääntäminen
[muokkaa]- IPA: /ˈhumːɑ/
- tavutus: hum‧ma
Taivutus
[muokkaa]Taivutus | ||
---|---|---|
sijamuoto | yksikkö | monikko |
kieliopilliset sijamuodot | ||
nominatiivi | humma | hummat |
genetiivi | humman | hummien (hummain) |
partitiivi | hummaa | hummia |
akkusatiivi | humma; humman |
hummat |
sisäpaikallissijat | ||
inessiivi | hummassa | hummissa |
elatiivi | hummasta | hummista |
illatiivi | hummaan | hummiin |
ulkopaikallissijat | ||
adessiivi | hummalla | hummilla |
ablatiivi | hummalta | hummilta |
allatiivi | hummalle | hummille |
muut sijamuodot | ||
essiivi | hummana | hummina |
translatiivi | hummaksi | hummiksi |
abessiivi | hummatta | hummitta |
instruktiivi | – | hummin |
komitatiivi | – | hummine- + omistusliite |
vartalot | ||
vokaalivartalo | humma- | |
heikko vartalo | - | |
vahva vartalo | - | |
konsonantti- vartalo |
- |
Aiheesta muualla
[muokkaa]- humma Kielitoimiston sanakirjassa
Viitteet
[muokkaa]- ↑ Kotimaisten kielten keskuksen Nykysuomen sanalista v. 1 (lataussivu): taivutustyyppi 10