Jugoszláv katonai puccs (1941)
Jugoszláv katonai puccs | |
Ország | |
Helyszín | Jugoszlávia |
Időpont | 1941. március 27. |
Típus | államcsíny |
A Wikimédia Commons tartalmaz Jugoszláv katonai puccs témájú médiaállományokat. |
A jugoszláv katonai puccsra 1941. március 27-én került sor Belgrádban, a Jugoszláv Királyságban, amikor Pál jugoszláv herceg régensségét megdöntötték, és II. Péter király teljesen átvette a monarchikus hatalmat. A puccsot a nyugatbarát, szerb nacionalista Jugoszláv Királyi Hadsereg légierejének egy csoportja tervezte és bonyolította le, formálisan a légierő parancsnoka, Dušan Simović tábornok vezetésével, aki 1938-tól kezdve számos összeesküvés tervével állt kapcsolatban. A kormánybuktatás fő szervezői Borivoje Mirković repülő dandártábornok, Živan Knežević, a jugoszláv királyi gárda őrnagya és testvére, Radoje Knežević voltak. Radoje Kneževićen kívül valószínűleg még néhány civil vezető is tudott a hatalomátvételről, és amikor megtörtént támogatták azt, de nem voltak a szervezők között. A 17 éves II. Péter királyt magát, aki a rádióban hallott először nagykorúságának bejelentéséről, ugyancsak meglepte a puccs.
A Jugoszláv Kommunista Párt, bár jelentős mértékben hozzájárult a sok városban zajló tömeges utcai tüntetésekhez, amelyek a lakosság támogatását jelezték, miután az megtörtént, nem játszott szerepet a puccsban. A puccs sikeres volt, és leváltotta a háromtagú régensséget (Pál herceg, Radenko Stanković és Ivo Perović), valamint Dragiša Cvetković miniszterelnök kormányát. Két nappal előtte írta alá a Cvetković-kormány a bécsi jegyzőkönyvet Jugoszláviának a háromhatalmi egyezményhez (tengelyhez) való csatlakozásáról. A puccsot több hónapja tervezték, de a brit különleges műveletek vezetőjének biztatására, a háromhatalmi egyezmény aláírása késztette a szervezőket a végrehajtásra.
A összeesküvők hatalomra juttatták a 17 éves II. Péter királyt (akit a trónra lépéshez nagykorúnak nyilvánítottak), és Simović tábornok vezetésével egy gyenge és megosztott nemzeti egységkormányt alakítottak. Helyettesei Vladko Maček és Slobodan Jovanović lettek. A puccs közvetlenül vezetett a németek által vezetett tengelyhatalmak inváziójához 1941 áprilisában. A puccs és az azt követő invázió szerepe a Barbarossa hadművelet (a Szovjetunió elleni invázió, amely 1941. június 22-én kezdődött) késleltetésében továbbra is vita témája. 1972-ben Martin van Creveld hadtörténész elvetette ezt a gondolatot megerősítve, hogy Jugoszlávia inváziója segítette és felgyorsította az átfogó balkáni hadjáratot, de a Barbarossa-hadművelet kezdési időpontját más tényezők határozták meg. Mások szerint (Craig Stockings és Hancock 2013-ban közzétett megállapításai) a 25. hadművelet (Jugoszlávia megszállása) valamelyest hozzájárult a tengelyhatalmak Szovjetunió elleni inváziójának késleltetéséhez.
Előzmények
[szerkesztés]Az 1918-ban Szerb–Horvát–Szlovén Királyság néven megalakult Jugoszláv Királyság több nemzeti és vallási entitást tömörített, változatos történelmi háttérrel. Ezek között voltak többek között szerbek, horvátok, szlovének, montenegróiak, boszniai muszlimok, macedónok és albánok. E nemzeti csoportok mindegyike erősen kötődött a három uralkodó vallás valamelyikéhez: a szerb ortodox egyházhoz (szerbek, montenegróiak és macedónok); a katolikus egyházhoz (horvátok és szlovének); és az iszlámhoz (boszniai muszlimok és albánok). A vallási sokszínűség elmélyítette a megosztottságot a jugoszláv társadalmon belül. A szerbek és montenegróiak a lakosság 38,8 százalékát tették ki, a horvátok 23,9 százalékot, a szlovének 8,5 százalékot, a boszniai muszlimok 6,3 százalékot, a macedónok 5,3 százalékot és az albánok 4 százalékot.[1][2]
Jozo Tomasevich közgazdász professzor és történész szerint Jugoszlávia a megalakulása pillanatától kezdve politikailag gyenge volt, és az is maradt a két világháború közötti időszakban, főként a szerbbarát Vid-napi alkotmány, a már említett nemzeti entitások és az uralkodó vallás, valamint az egyenlőtlen gazdasági fejlődés által kikényszerített „merev centralizmus rendszere” miatt. Különösen a szerb ortodox egyház vallási elsőbbsége, valamint a katolikusok és muszlimok elleni diszkrimináció fokozta a nem szerb lakosság elégedetlenségét a szerbek által uralt elit csoportokkal, amelyek ellenőrizték a támogatásokat és a kormányzati kinevezéseket, és másodlagosként kezelték a nem szerbeket.[3] Ez a központosított rendszer a szerb katonai erőből és a horvát hajthatatlanságból fakadt, és a horvát elszakadás napirenden tartása, a szerbek túlreprezentáltsága, a korrupció és a politikai pártokon belüli fegyelem hiánya tartotta fenn.[4] Ezt az állapotot kezdetben a demokratikus kormányrendszer politikai vesztegetés útján történő felforgatásával tartották fenn. Jugoszlávia többi részének a szerb uralkodó elit uralma azt jelentette, hogy az ország politikai értelemben soha nem konszolidálódott, és ezért soha nem volt képes megbirkózni az előtte álló társadalmi és gazdasági kihívásokkal.[5] Sabrina P. Ramet politológus a rendszer működésképtelenségét és legitimitásának hiányát abban látja, hogy a királyság belpolitikája etnikailag polarizálódott. Ezt a jelenséget Jugoszláviában „nemzetkérdésnek” nevezik. A jogállamiság megteremtésének, az egyéni jogok védelmének, a tolerancia és egyenlőség kiépítésének, valamint az állam vallási, nyelvi és kulturális kérdésekben való semlegessége szavatolásának elmulasztása hozzájárult ehhez az illegitimitáshoz és az ebből eredő instabilitáshoz.[6]
1929-ben Sándor király felhagyott a demokráciával, és királyi diktatúrát hozott létre,[5] amely különféle eszközökkel megpróbálta lebontani az országban uralkodó etnikai megosztottságot, többek között a folyókra épülő közigazgatási felosztások (szerb-horvátul: banovinák) mint a hagyományos régiók létrehozásával.[7] Ez a lépés jelentős ellenállást váltott ki, mivel a szerb és szlovén ellenzéki pártok és szereplők Jugoszlávia hat etnikai alapú közigazgatási egységre való felosztását szorgalmazták. 1933-ra a nagyrészt horvát lakosságú Száva banovina elégedetlensége teljes polgári rendetlenséggé fajult, amit a rezsim merényletsorozattal, merényletkísérletekkel és kulcsfontosságú horvát ellenzéki személyiségek, köztük a Horvát Parasztpárt vezetőjének letartóztatásával ellensúlyozott.[8] Amikor Sándort 1934-ben Marseille-ben meggyilkolta egy bolgár orgyilkos, aki a horvát ultranacionalistákhoz, az usztasákhoz kötődött, unokatestvére, a Pál herceg vezette triumvirátus uralkodott, amelynek másik két tagja Radenko Stanković képviselő és Száva banovina kormányzója, Ivo Perović volt. A triumvirátus Sándor 11 éves fia, Péter herceg nevében uralkodott, és legfontosabb tagja Pál herceg volt.[9] Bár Pál herceg liberálisabb volt unokatestvérénél, a diktatúra megszakítás nélkül folytatódott.[10] A diktatúra lehetővé tette az országnak, hogy következetes külpolitikát kövessen, de Jugoszláviának otthoni békére volt szüksége ahhoz, hogy békét tudjon biztosítani szomszédaival, akik mindegyike irredenta terveket szövögetett a területén.[11]
Jugoszláv külpolitika a két világháború között
[szerkesztés]A jugoszláv vezetés 1921-től Romániával és Csehszlovákiával a területét érintő reviziós magyar tervek ellensúlyozására a kisantant létrehozásáról tárgyalt, majd egy évtizedes kétoldalú szerződések után 1933-ban véglegesítette a megállapodást. Ezt a következő évben a balkáni antant követte. Jugoszlávia, Görögország, Románia és Törökország, amelyek célja a bolgár törekvések meghiúsítása volt. Ezen időszak alatt a jugoszláv kormány arra törekedett, hogy jó barátságban maradjon Franciaországgal, és az európai békeszerződések garanciájának tekintette őt. Ezt az 1927-ben aláírt baráti szerződés formálissá tette.[12] Ezekkel a rendelkezésekkel Olaszország jelentette a legnagyobb problémát Jugoszlávia számára, mivel finanszírozta a jugoszlávellenes Belső Macedón Forradalmi Szervezetet, amely elősegítette a bolgár irredentizmust.[13] Sándor király tárgyalási kísérletei Benito Mussolinivel süket fülekre találtak, és Sándor meggyilkolása után 1937-ig semmi említésre méltó nem történt ezen a fronton.[14] Sándor meggyilkolását követően Jugoszláviát katonailag és diplomáciailag is elszigetelték, és Franciaországhoz fordult, hogy segítse kétoldalú kapcsolatát Olaszországgal.[15] Milan Stojadinović 1935-ös miniszterelnöki kinevezésével Németország és Jugoszlávia szorosabbra fűzték egymást. A két ország kereskedelmi kapcsolata is jelentősen fejlődött, és Németország Jugoszlávia legfontosabb kereskedelmi partnerévé vált.[16]
A Cvetković–Maček-megállapodás
[szerkesztés]Pál herceg felismerte országa nemzeti szolidaritásának hiányát és politikai gyengeségét, és hatalomátvétele után ismételten megkísérelte a politikai rendezést Mačekkel, a Jugoszláviában meghatározó horvát politikai párt, a Horvát Parasztpárt (HSS) vezetőjével. 1937 januárjában Stojadinović Pál herceg kérésére találkozott Mačekkel, de Stojadinović nem akart vagy nem tudott megbirkózni a horvát elégedetlenség kérdésével a szerb uralkodó osztály által uralt Jugoszláviában.[17] 1938-ban az Anschluss a Harmadik Birodalmat Jugoszlávia határaihoz hozta,[18] és decemberben előrehozott választásokat tartottak. Ennek hátterében történt, hogy a Jugoszláv Királyi Hadsereg Légierejének (VVKJ) parancsnoka, Dušan Simović tábornok 1938 elején két összeesküvésben is részt vett, az egyikben a Vatikánnal kötött konkordátummal szembeni szerb ellenállás miatt, valamint egy másikban a decemberi választásokat követően.[19]
Az 1938. decemberi választásokon a Maček vezette Egyesült Ellenzék a szavazatok 44,9 százalékát szerezte meg,[20] de a választási szabályok miatt, amelyek szerint a kormánypártok a szavazatok összeszámlálása előtt megszerezték a parlamenti mandátumok 40 százalékát, az ellenzék csak 67 mandátumot szerzett meg az összesen 373-ból.[21] 1939. február 3-án Bogoljub Kujundžić oktatási miniszter nacionalista beszédet mondott a nemzetgyűlésben, amelyben kijelentette, hogy „a szerb politika mindig ennek a háznak és ennek a kormánynak a politikája lesz.” A Jugoszláv Muszlim Szervezet (JMO) Mehmed Spaho arra kérte Stojadinovićot, hogy utasítsa vissza a kijelentést, de nem tette meg. A felsőház vezetőjének, a szlovén Anton Korošecnek az utasítására aznap este öt miniszter mondott le a kormányban betöltött tisztségéről, köztük Korošec is. A másik négy Spaho, a JMO másik politikusa, Džafer Kulenović, a szlovén Franc Snoj és a szerb Dragiša Cvetković voltak.[22]
Stojadinović Pál hercegtől kért felhatalmazást egy új kabinet megalakításához, de Korošec a felső ház vezetőjeként azt tanácsolta a hercegnek, hogy alakítson új kormányt Cvetković vezetésével. Pál herceg elbocsátotta Stojadinovićot, és Cvetkovićot nevezte ki helyére, azzal az utasítással, hogy kössön megállapodást Mačekkel.[23] Amíg ezek a tárgyalások folytak, Olaszország megtámadta Albániát, Jugoszlávia déli szomszédját. 1939 augusztusában megkötötték a Cvetković–Maček-megállapodást a Horvát Banovina létrehozásáról, amely Jugoszlávián belül viszonylag autonóm politikai egység lett. A szeparatista horvátok úgy vélték, hogy a megállapodás nem ment elég messzire, míg sok szerb úgy gondolta, hogy túl messzire ment a hatalom átadásában a horvátoknak.[24] A megállapodás nyomán megalakult Cvetković vezette kabinet határozottan tengelyellenes volt,[25] de továbbra is baráti viszonyban maradt Németországgal.[16] A kormányban, Maček miniszterelnök-helyettessel együtt öt tagja volt a HSS-nek. A hadsereg és a haditengerészet minisztere Milan Nedić tábornok volt.[26] A második világháború 1939. szeptemberi kitörése után a kormányra nehezedő német nyomás eredményeként 1940 közepén lemondott Stanoje Mihaldžić belügyminiszter, aki korábban titkos tengelyellenes tevékenységeket szervezett.[25] 1940 októberében ismét megkeresték Simovićot a puccsot tervezők, de ő nem állt kötélnek. A háború kitörésétől kezdve a brit diplomácia arra összpontosított, hogy Jugoszlávia semleges legyen, amit Ronald Campbell nagykövet láthatóan még mindig lehetségesnek tartott.[27]
Csatlakozás a háromhatalmi egyezményhez
[szerkesztés]Az 1939. szeptemberi lengyelországi német invázió idején a Jugoszláv Hírszerző Szolgálat országszerte széles körben együttműködött a brit hírszerző ügynökségekkel. Ez az együttműködés, amely a harmincas évek elején kisebb mértékben létezett, az Anschluss után felerősödött. Ezek a kombinált hírszerzési műveletek Jugoszlávia megerősítésére és semlegességének megőrzésére irányultak, miközben bátorították a titkos tevékenységeket.[28] 1940 közepén-végén a brit hírszerzés tudomást szerzett egy puccs tervezéséről, de sikerült ezt elhárítania, és inkább Pál hercegen keresztül folytatta a munkát.[29] A brit Különleges Műveletek Parancsnoksága (SOE) jelentős erőfeszítéseket tett a tengelyellenes Cvetković-kormánnyal szembeni ellenzék támogatása érdekében, ami aláásta a jugoszláv politikában a kormány által képviselt, nehezen elért egyensúlyt. A belgrádi SOE belebonyolódott a szerbbarát politikába és érdekekbe, és figyelmen kívül hagyta vagy alábecsülte a zágrábi SOE és a brit diplomaták figyelmeztetéseit, akik jobban megértették Jugoszlávia egészének helyzetét.[30]
Jugoszlávia helyzete 1940 októberében tovább romlott, amikor Olaszország Albániából megtámadta Görögországot, és az olaszok kezdeti sikertelensége csak fokozta a jugoszláv félelmet, hogy Németország kénytelen lesz segíteni Olaszországon. 1940 szeptemberében, illetve novemberében Németország a Magyar Királyságot és a Román Királyságot a háromhatalmi egyezményhez való csatlakozásra kényszerítette.[31] 1940 novemberének elején, a görögországi olasz inváziót követően, Nedić tábornok Pál herceghez és a kormányhoz írt memorandumában kijelentette, hogy szerinte Jugoszláviát az ellenséges országok hamarosan bekerítik, és végül Németország nyeri meg a háborút. Nedić azt javasolta a kormánynak, hogy hagyjon fel semleges álláspontjával, és mielőbb csatlakozzon a tengelyhatalmakhoz, mert arra számított, hogy a tengelyhatalmakhoz való csatlakozás megvédi Jugoszláviát „kapzsi szomszédaitól”.[32] Néhány nappal később Pál herceg, miután rájött, hogy lehetetlen Nedić tanácsát követni, helyére az idősödő és engedelmes Petar Pešić tábornokot tette.[33] Ugyanakkor Hitler, felidézve Szerbia kiváló katonai teljesítményét a balkáni háborúkban és az első világháborúban, aggodalmát fejezte ki amiatt, hogy a jugoszláv hadsereg erős, és legyőzése jelentős erőfeszítéseket tenne szükségessé. Továbbra is aggódott a Szovjetunió ellen tervezett inváziójának déli szárnyát Görögország és Jugoszlávia felől fenyegető veszélye miatt, és Jugoszlávia státuszának politikai megoldását tűzte ki célul.[16]
1940. december 12-én Magyarország miniszterelnöke, gróf Teleki Pál kezdeményezésére barátsági és megnemtámadási szerződést kötött Jugoszláviával. Bár a koncepciót Németország és Olaszország is támogatta, a szerződés tényleges aláírását azonban már nem. Arra gondoltak, hogy Németország tervezett görögországi inváziója leegyszerűsödne, ha Jugoszláviát semlegesítenék.[34] A következő néhány hónapban Pál herceg és miniszterei a németek bolgár területről érkező támadásával fenyegetve, hatalmas diplomáciai nyomás alatt dolgoztak, és a britek sem voltak hajlandóak gyakorlati katonai támogatást ígérni.[35] Hat hónappal a puccs előtt a brit politika Jugoszlávia kormányával szemben a jugoszláv semlegesség elfogadásáról a Németország elleni háború támogatása érdekében az országra való nyomás fokozása felé mozdult el.[36]
1941. január 23-án Belgrádba látogatott William Donovan, Franklin D. Roosevelt amerikai elnök különleges megbízottja, és ultimátumot adott a belgrádi kormánynak mondván, hogy ha Jugoszlávia engedélyezi a német csapatok átvonulását, akkor az Egyesült Államok sem „fogja majd a pártját” az esetleges béketárgyalásokon.[37] Körülbelül ugyanebben az időben a brit miniszterelnök, Winston Churchill, Pál herceg cselekedeteitől tartva, utasította a brit titkosszolgálatokat, hogy lépjenek kapcsolatba Belgrádban működő rendszerellenes csoportokkal.[38] Február 14-én Adolf Hitler találkozott Cvetkovićtyal és külügyminiszterével, és kérte Jugoszlávia csatlakozását a háromoldalú egyezményhez. Szorgalmazta a Jugoszláv Királyi Hadsereg leszerelését, mivel Macedóniában és Szerbia egyes részein, valószínűleg az olaszok ellen, részleges „újraaktiválás” történt.[39] Hitler arra is sürgette a jugoszlávokat, hogy engedélyezzék a német utánpótlás Jugoszlávia területén történő átszállítását, valamint szorgalmazta a nagyobb gazdasági együttműködést. Cserébe egy, az Égei-tengerhez közeli kikötőt és területi sértetlenséget ajánlott fel.[40] Február 17-én Bulgária és Törökország barátsági és megnemtámadási megállapodást írt alá, amely gyakorlatilag megsemmisítette a semleges balkáni blokk létrehozására irányuló kísérleteket. Pál herceg elítélte a megállapodást és a bolgárokat, „hamisságnak” minősítve cselekedeteiket.[41] Február 18-án és 23-án Pál herceg azt mondta Arthur Lane amerikai nagykövetnek, hogy Jugoszlávia nem tart a német hadsereggel, ha az belépne Bulgária területére. Kifejtette, hogy ez helytelen lenne, és a szlovének és horvátok nem értenék meg.[37] Március 1-jén Jugoszlávia még jobban elszigetelődött, amikor Bulgária is aláírta a háromhatalmi paktumot, és a német hadsereg megérkezett a bolgár-jugoszláv határhoz.[41]
Március 4-én Pál herceg titokban találkozott Hitlerrel Berchtesgadenben, és ismét nyomást gyakorolt rá, hogy írja alá a paktumot. Hitler nem kérte csapatainak áthaladását Jugoszlávián, és felajánlotta a görög Szaloniki városát.[41] Az ingadozó Pál hercegnek nem szabtak határidőt. Pál herceg a kabinetválság kellős közepén barátsági és megnemtámadási egyezményt ajánlott fel, de Hitler ragaszkodott a javaslataihoz.[41] Pál herceg arra figyelmeztetett, hogy attól tart, hogy ha követné tanácsait és aláírná a háromhatalmi egyezményt, „hat hónap múlva már nem lenne itt.”[37] Március 8-án Franz Halder, a hadsereg vezérkarának német főnöke kijelentette: arra számítanak, hogy a jugoszlávok aláírják az egyezményt, ha a német csapatok nem lépik át a határukat.[41] Március folyamán Moszkvában titkos tárgyalások kezdődtek Jugoszlávia és a Szovjetunió között, akiket Milan Gavrilović jugoszláv nagykövet, illetve Vjacseszlav Molotov szovjet külügyi népbiztos képviselt.[42] Pavel Szudoplatov tábornok szerint, aki akkoriban az NKVD, a szovjet belügyminisztérium különleges hadműveleti főnökének helyettese volt, Gavrilović egy teljesen beszervezett szovjet ügynök volt, de azt is tudták, hogy Gavrilovićnak kapcsolatai vannak a britekkel is.[43] A jugoszlávok kezdetben katonai szövetségre törekedtek, de ezt a szovjet fél elutasította, mivel már kötötte őket az 1939-es Molotov–Ribbentrop-paktum, amely garantálta, hogy nem háborúznak Németországgal.[44][45]
Március 17-én Pál herceg visszatért Berchtesgadenbe, ahol Hitler közölte vele, hogy ez az utolsó esélye Jugoszláviának, hogy csatlakozzon a paktumhoz, egyúttal csatlakozásuk megkönnyítése érdekében lemondott a jugoszláv vasutak használatának kéréséről.[41] Két nappal később Pál herceg összehívta a koronatanácsot, hogy megvitassák a paktum feltételeit és azt, hogy Jugoszláviának alá kell-e írnia azt.[46] A tanács tagjai hajlandóak voltak megegyezni, de csak azzal a feltétellel, hogy Németország engedményeit nyilvánosságra hozza. Németország ezzel egyetértett, a tanács pedig jóváhagyta a feltételeket. Tiltakozásul a paktum közelgő aláírása ellen azonban március 20-án a kormány három minisztere (név szerint Srđan Budisavljević belügyminiszter, Branko Cubrilović mezőgazdasági miniszter és Mihailo Konstantinović tárca nélküli miniszter) lemondott.[41] Budisavljevićet a britek győzték meg, és az ő brit felszólításra történő lemondása idézte elő a másik két miniszter lemondását.[47] A németek válaszul ultimátumot adtak, hogy vagy március 23-án éjfélig elfogadják a paktum aláírását, vagy elveszítenek minden további lehetőséget.[48] Pál herceg és Cvetković, annak ellenére, hogy a német ígéreteket „megbízhatatlannak” tartották kötelezettséget vállaltak és elfogadták.[49] Március 23-án nyilvánosságra hozták Németország garanciáját Jugoszlávia területi biztonságára és ígéretét, hogy nem használja vasútjait.[41] Az Egyesült Királyságban Alexander Cadogan, a külügyekért felelős állandó helyettes államtitkár azt írta naplójába, hogy „úgy tűnik, a jugoszlávok eladták a lelküket az ördögnek. Ezek a balkáni népek mind szemetek.”[50]
A paktumot március 25-én írták alá a bécsi Belvedere palotában. Utána hivatalos bankettet tartottak, amelyről Hitler azt mondta, hogy halotti toron érezte magát. A német rádió később bejelentette, hogy „a tengelyhatalmak nem követelik meg a csapatok vagy hadianyagok áthaladásának jogát”, miközben a hivatalos dokumentum csak a csapatokat említette, és kihagyta a hadianyagok említését. Ugyanígy nem szerepelt az iratban az az ígéret, hogy Szalonikit Jugoszláviának adják.[49] Athénban a szövetségeseket megdöbbentette a paktum jugoszláv aláírása, mivel az a „legrosszabb forgatókönyv” volt Görögország védelme szempontjából.[51] A következő napon szerb tüntetők gyűltek össze Belgrád utcáin, és azt kiabálták, hogy „jobb a sír, mint a rabszolgaság, jobb a háború, mint a paktum" („Bolje grob nego rob, Bolje rat nego pakt”).[52]
A puccs végrehajtása
[szerkesztés]A puccsot március 27-én hajnali 2 óra 15 perckor hajtották végre.[52] A Királyi Légierő (VVKJ) tisztjeinek egy csoportja Zimonyban, a Királyi Gárda tisztjei pedig a közeli Belgrádban szervezkedtek. A részt vevő magas rangú tisztek mind a légierőből származtak.[53] A VVKJ zimonyi bázisán székelő Borivoje Mirković parancsnokhelyettes felügyelete alatt a tisztek március 27-én a hajnali órákban átvették az irányítást a kritikus épületek és helyek felett, többek között:[54][55]
- a zimonyi VVKJ-bázis (Dragutin Savić ezredes)
- a Száván átívelő hidak Zimony és Belgrád között (Dragutin Dimić ezredes)
- a városi közigazgatás, a rendőrség igazgatósága és a belgrádi rádió (Stjepan Burazović ezredes)
- a minisztériumok és a vezérkar főhadiszállása (Živan Knežević őrnagy)
- a királyi udvar (Stojan Zdravković ezredes)
- a belgrádi főposta (Miodrag Lozić alezredes)
- a Királyi Gárda Parancsnokság laktanyája
Egy posta-, távíró- és telefonfelügyelő segített Mirkovićnak abban, hogy megszakítsa a kommunikációt Belgrád és az ország többi része között. Harckocsikat és a tüzérséget vezényeltek Belgrád összes főutcájára, és 14:00 órára minden stratégiai pont a puccsistákhoz hű csapatok kezében volt.[56]
A puccs idején Pál herceg Zágrábban tartózkodott, és egy tervezett brdói nyaralásra tartott.[57] Maček miniszterelnök-helyettes március 27-én reggel értesült a puccsról, és a zágrábi pályaudvaron találkozott Pál herceggel, hogy megvitassák a helyzetet.[58] Ezt követően Ivan Šubašić horvát bán rezidenciáján tartottak megbeszélést, amelyen Šubašić, Pál herceg, Maček és August Marić zágrábi hadseregparancsnok is részt vett. Maček sürgette Pál herceget, hogy álljon ellen a puccsnak, Marić pedig a hadsereg horvát egységeinek támogatását ígérte. Maček azt javasolta, hogy Pál herceg maradjon Zágrábban, és támogatására a Horvát Banovinában mozgósítsa a hadsereg egységeit. Pál herceg visszautasította ezt az ajánlatot, részben azért, mert felesége, Olga hercegnő és gyermekei Belgrádban maradtak. Šubašić kíséretében aznap este vonattal elérte a fővárost, ahol Simović várta, aki a hadügyminisztériumba vitte, ahol ő és a másik két régens lemondott a hatalomról, azonnal megszüntetve a régensséget.[59][58] Pál herceg és családja, miután már megegyeztek a zágrábi brit konzullal, még aznap este Görögországba indultak, majd Kenyába utaztak, ahonnan Dél-Afrikába deportálták őket.[60][61]
Március 27-én délelőtt a puccsisták körülvették a királyi palotát, és a puccs szószólói Péter király nevében „a népnek szóló kiáltvány” formájában rádióüzenetet sugároztak,[61] melyben felszólították őket, hogy támogassák a királyt.[62] Pétert, aki a rádióban hallott először nagykorúságáról, meglepte a puccs.[63] A puccs meghirdetését tartalmazó röpiratokat ezt követően repülőgépekről dobták le a városokba.[64] Belgrádban és más jugoszláv nagyvárosokban, többek között Cetinjében, Podgoricában, Splitben, Szkopjéban és Kragujevacban a következő napokban folytatódtak a tüntetések. A tüntetéseken a tömegek az Egyesült Királyság melletti jelszavakat kiabáltak,[65] és gyakran használták a tüntetők által a puccs előtti napon használt szlogent: „Jobb a háború, mint a paktum, jobb a sír, mint a rabszolgaság".[66] Az 1920 óta törvényen kívüli Jugoszláv Kommunista Párt tagjai is országszerte részt vettek a puccspárti megmozdulásokon.[67] Churchill kijelentette, hogy „Jugoszlávia megtalálta a lelkét”,[58][61] sőt azt is fontolgatta, hogy török segítséggel létrejöhet egy balkáni front.A hír hatására a görögök megpróbálták megváltoztatni védelmi terveiket, és azt is szorgalmazták, hogy támadják meg az olaszokat Albániában.[68]] A lengyel és a csehszlovák emigráns kormány egyaránt dicsérte a puccsot, Görögországban pedig „vad lelkesedéssel” fogadták a hírt.[69] A szerb ortodoxok visszaemlékezései szerint Gavrilo pátriárka és az egyház vezető papsága is azonnal üdvözölte a puccsot, mivel a puccsra válaszul március 27-én összeült a Püspöki Szent Szinódus. Gavrilo pátriárka a rádióban nyilvánosan is kiállt a király és az új rezsim mellett.[70][71] II. Péter királyt Gavrilo pátriárka jelenlétében iktatták be március 28-án.[65]
Jugoszlávia más nemzetei számára a háború kilátásba helyezése és a kormánynak a Szerb Ortodox Egyházhoz fűződő szoros kapcsolata egyáltalán nem volt vonzó. Alojzije Stepinac érsek, a Jugoszláv Római Katolikus Püspöki Konferencia elnöke keserűen azt írta naplójában, hogy „Összességében a horvátok és a szerbek két külön világban élnek... amelyek Isten cselekedete nélkül soha nem fognak közelebb kerülni egymáshoz.” Azt is írta: „Az egyházszakadás [az ortodoxia] a legnagyobb átok Európában, csaknem nagyobb, mint a protestantizmus. [Az ortodoxiában] nincs erkölcs, nincs elv, nincs igazság, nincs igazságosság, nincs őszinteség.” Ugyanezen a napon nyilvánosan felszólította a katolikus papságot, hogy imádkozzanak Péter királyért, és azért, hogy Horvátország és Jugoszlávia elkerülje a háborút.[72] A puccsnak csak egy véletlen halálos áldozata volt.[73]
A felelősség kérdése
[szerkesztés]Simović, Mirković és Živan Knežević részéről ellentmondásos állítások hangzottak el arról, hogy ki volt a puccs vezetője. Mirković közvetlenül a puccs után kizárólagos bizalmat kért, és annak tizedik évfordulóján kijelentette: „Csak miután tájékoztattam [Simović] tábornokot az ötletemről, és ő elfogadta azt, döntöttem úgy, hogy vállalom a tervezett lázadást. A döntést magam hoztam meg, és az egész szervezést is én végeztem. Én hoztam meg a döntést, hogy mikor lesz a lázadás.” Valószínűleg már 1937 óta tervezte a puccsot, azóta, amikor aláírták az olasz-jugoszláv egyezményt. Péter király később 1941. december 17-i beszédében egyszerűen a „jugoszláv hadsereg fiatalabb és közepes rangú tisztjeinek” tulajdonította a puccsot.[74] 1951-ben Mirković kijelentette, hogy 1938 óta fontolgatta a puccsot, és jelentős számú tábornokkal, köztük Milan Nedićtyel meglehetősen nyíltan megvitatta az ötletet. Kitért arra is, hogy a puccs utáni kormányban betöltött vezető szerepet számos prominens személynek ajánlotta fel, köztük: Milan Nedićnek; a Morava Banovina kormányzójának, Janićije Krasojevićnek; a királyi gárda parancsnokának, Aleksandar Stanković tábornoknak; Bogoljub Ilić tábornoknak; és Simovićnak. Nedić és Krasojević visszautasították, mivel úgy érezték, pozíciójukból kifolyólag nem tudnak aktívan részt venni benne, Stanković kijelentette, hogy nem használja fel a királyi gárdát az emberek ellen, és titokban tartja a cselekményről szóló tudását, Ilić szerint nem volt elegendő politikai befolyása, hogy betöltse ezt a szerepet, végül Simović beleegyezett.[75]
Simović válaszát Mirković állításaira posztumusz tették közzé. Simović azt állította, hogy „az egész vállalkozás középpontjában ő állt”, és „személyesen vonta be Bora Mirković dandártábornokot az akcióba”. Tomasevich a kettő közül Mirković beszámolóját tartja a hitelesebbnek, és rámutat, hogy több forrás is megerősíti azt, mind a szövetségesek, mind a tengelyhatalmak oldaláról.[74] Az ügyben szerepet játszhatott a frakcionalizmus, amely megosztotta volna a hamarosan, a háború alatt létrejövő emigráns jugoszláv kormányt.[76]
Az Edinburgh-i Egyetem történelem, klasszika és régészeti professzora, David A. T. Stafford volt brit diplomata és emeritus professzora szerint 1977-ben, bár brit hírszerzés és diplomácia támogatta, a „kezdeményezés a jugoszlávoktól származott, és csak a képzelet szárnyán mondhatjuk, hogy a britek tervezték vagy irányították a puccsot.”[77] Radoje Knežević a közte és Stafford közötti, nyílt levelezésben hevesen tagadta a brit részvételt, mígnem 1979-ben Stafford bocsánatot kért hibájáért és Radoje Kneževićnek okozott bármilyen sértésért.[78] 1999-ben Ivo Tasovac bírálta Stafford felülvizsgált következtetését, rámutatva arra a bizonyítékra, hogy közvetlenül a puccs végrehajtása előtt az összeesküvők a brit hírszerzéstől függtek, és hogy magas rangú brit tisztviselők találkoztak Simovićtyal és Mirkovićtyal. A brit légiattasé csoportfőnöke A. H. H. McDonald 1999. március 26-án találkozott Simovićtyal,[79] a légiattasé helyettese és a brit titkosszolgálat ügynöke, T. G. Mappleback pedig ugyanazon a napon találkozott közeli barátjával, Mirkovićtyal, és közölték velük, hogy a puccsot a következő 48 órán belül végre kell hajtani.[80][81][82] A 2014-ben Marta Jaremko történész azt írta, hogy „a kutatók túlnyomó többsége” úgy véli, hogy a puccsot a brit hírszerző szolgálatok segítségével tervezték, de ez, illetve a lázadás bátorítása nem lett volna elegendő a végrehajtásához.[38]
Pavel Szudoplatov szovjet hírszerző ügynök szerint Sztálin parancsait követve a Szovjetunió balkáni stratégiai helyzetének megerősítése céljából a puccsot aktívan támogatta a szovjet katonai hírszerzés (GRU) és a szovjet Belügyi Népbiztosság (NKVD).[83] A szovjet hírszerző tisztek egy csoportját, köztük Szolomon Milstejn vezérőrnagyot és Vaszilij Zarubint Belgrádba küldték, hogy segédkezzenek a puccs végrehajtásában.[43][42] A Szovjetunió jugoszláviai tevékenységét fellendítette a szovjet misszió létrehozása Belgrádban 2014-ben. 1940-ben a Szovjetunió a Belgrádi Egyetem baloldali újságírói és akadémikusai révén fejlesztette hírszerző hálózatát.[84] A belgrádi német nagykövetség biztos volt abban, hogy a puccsot brit és szovjet hírszerző ügynökségek szervezték.[42]
A puccsról valószínűleg tudott Slobodan Jovanović, a Szerb Kulturális Klub elnöke és Ilija Trifunović-Birčanin, a szerb nacionalista védelmi szervezet a Narodna Odbrana elnöke.[73] Néhányan, akik a puccsot sürgették, vagy legalábbis tudatában voltak annak, hogy puccsot terveztek, beleértve Božin Simićet is, korábban a Fekete Kéz nevű szerb titkos katonai szervezet tagjai voltak.[85][86] Miközben a Szerb Katonai Akadémián tanult, Mirković maga is a Fekete Kéz vezetőjének, Dragutin Dimitrijević ezredesnek (más néven "Apis") a tanítványa volt. A puccsot támogatók között volt a tábornokok idősebb generációja, köztük a volt miniszterelnök Petar Živković és testvére Dimitrije Živković, de voltak köztük értelmiségiek, baloldali diákok, az ellenzék, a hadsereg és a hadsereg légiereje, valamint az ortodox egyház is. A tábornokoknak több oka is volt arra, hogy nem kedvelték Pál herceget, többek között a nyugdíjazásuk illetve tartalék állományba, vagy alacsonyabb beosztások helyezésük okán, mely abból a célból történt, hogy megakadályozzák a politikában való részvételüket, mivel idegenkedtek Pál herceg politikájától.[87]
Következmények
[szerkesztés]Az új kormány működése
[szerkesztés]A puccs nyomán Simović új kormánya megtagadta a háromoldalú egyezmény Jugoszlávia általi aláírásának ratifikálását, de nyíltan nem utasította el. Hitler, akit feldühített a belgrádi puccs és a németellenes incidens, összegyűjtötte magas rangú tisztjeit, és elrendelte Jugoszlávia haladéktalan szétzúzását.[88] Hitler különösen aggódott amiatt, hogy a Brit Királyi Légierő görögországi és jugoszláviai támaszpontokat használ a Szovjetunió elleni támadás déli szárnya elleni légitámadások végrehajtására.[16] A puccsal egy napon kiadta a 25. Führer-direktívát, amely Jugoszlávia ellenséges államként való kezelésre szólított fel.[89] Olaszországot is be kellett vonni a műveletekbe, és az irányelv külön megemlítette, hogy „[89] törekedni fognak arra, hogy Magyarországot és Bulgáriát rávegyék a műveletekben való részvételre, kilátásba helyezve számukra a Bánát, illetve Macedónia visszaszerzését”. Ezen túlmenően az irányelv kimondta, hogy „Jugoszláviában a belső feszültségeket a horvátoknak nyújtandó politikai biztosítékokkal fogják ösztönözni",[89] figyelembe véve a háború előtti Jugoszláviában elfoglalt helyzetükkel kapcsolatos elégedetlenségüket.[16] Később Hitler kijelentette, hogy a puccs sokk volt.[90]
Ezzel egy időben Hitler elrendelte Jugoszlávia megszállását, a Szovjetunió elleni inváziót, a Barbarossa hadműveletet az eredeti május 15-i dátumhoz képest körülbelül négy héttel elhalasztotta. Eddig a pontig előre lehetett látni, hogy a kelet-európai különösen nedves tavasz miatt némi késedelemre van szükség, de az időzítés azt jelzi, hogy Hitler döntésében fontos tényező volt Jugoszlávia legyőzésének váratlan szükségessége.[91]
Március 30-án Momčilo Ninčić külügyminiszter beidézte Viktor von Heeren német nagykövetet, és átadott neki egy nyilatkozatot, amelyben kijelentette, hogy az új kormány elfogadja minden nemzetközi kötelezettségét, beleértve a háromoldalú egyezményhez való csatlakozást is, mindaddig, amíg az ország nemzeti érdekei védelmet kapnak. A maga részéről Heeren bocsánatkérést követelt a németellenes tüntetésekért, a háromoldalú egyezmény azonnali ratifikálását és a jugoszláv fegyveres erők leszerelését. Heeren visszatért az irodájába, és felfedezett egy berlini üzenetet, amely arra utasította, hogy kerülni kell a kapcsolatot a jugoszláv tisztviselőkkel, és visszahívták Berlinbe, ahova másnap el is indult. Ninčić nem kapott választ. Április 2-án Berlinből parancsot adtak a német nagykövetség kiürítésére, amely másnap meg is történt, és a német ügyvivő azt tanácsolta a baráti országok diplomatáinak is, hogy hagyják el az országot.[92][93] Heeren megpróbálta meggyőzni Hitlert arról, hogy a puccs a jugoszláv politikai elit belső ügye, és hogy szükségtelen a Jugoszlávia elleni fellépés, de szavait figyelmen kívül hagyták.[94] Március 31-én, miután felajánlották Horvátországot Magyarországnak, de mivel az visszautasításra talált, a németek úgy döntöttek, hogy megadják Horvátország függetlenségét.[95]
Joachim von Ribbentrop német külügyminiszter és a Volksdeutsche Mittelstelle azon munkálkodott, hogy a jugoszláviai németek, horvátok, macedónok és szlovének „segítségkéréseket szervezzenek”, amelyeket a sajtóban közzé lehetne tenni a német invázió erkölcsi igazolására.[96] A német média ezzel egyidejűleg, hasonlóan a lengyel és csehszlovákiai inváziót megelőző propagandához, vádak záporát indította Jugoszláviára, azt állítva, hogy Jugoszláviában a német nemzetiségű állampolgárokat atrocitások érték. Ez a médiatámadás a szerbek és horvátok közti megosztottságot is megkísérelte kihasználni, azt ígérve a horvátoknak, hogy a jövőben kiemelkedő szerepük lesz az országban.[93] A puccs után a jugoszláviai németek etnikai viszonyai feszültek voltak, de ez ritkán vezetett nyílt erőszakhoz. A jugoszláv kormány tagadta a német etnikai elnyomás vádját.[97] Berlin utasítására német nemzetiségű állampolgárok ezrei hagyták el Jugoszláviát.[93]
Április 3-án kiadták a Führer 26-os számú direktíváját, amely részletezte az invázió támadási tervét és parancsnoki felépítését. Magyarország ígéretet kapott a Bánságra, Bulgária pedig Macedóniára, a román hadsereget pedig arra kérte, hogy ne vegyen részt a műveletekben, megtartva pozícióját a román–jugoszláv határon.[98] A magyar inváziós tervek miatti magyarországi belső konfliktus aznap este Teleki Pál miniszterelnök öngyilkosságához vezetett. A rendszerváltásra készülve szintén április 3-án érkezett Zágrábba a Joachim von Ribbentrop képviselője Edmund Veesenmayer.[99] Vladimir Kren horvát pilóta, a Jugoszláv Királyi Hadsereg légierejének századosa szintén április 3-án pártolt át a németekhez, és értékes információkat vitt magával az ország légvédelméről.[100]
Simović ismét Mačeket nevezte ki miniszterelnök-helyettesnek az új kormányban, de Maček vonakodott, és Zágrábban maradt, hogy eldöntse, mit tegyen. Miközben úgy vélte, hogy a puccs teljes egészében szerb kezdeményezés volt, amely mind Pál herceget, mind a Cvetković–Maček-megállapodást célozta meg, úgy döntött, hogy a HSS támogatását meg kell mutatnia az új kormánynak, és a csatlakozásra szükség van.[61] Azt is követelte, hogy a leváltott kabinet négy horvát politikusa is részt vegyen az új kabinetben, amibe Simović beleegyezett.[63] Április 4-én Maček Belgrádba utazott és több feltétellel fogadta el a posztot: hogy az új kormány tartsa tiszteletben a Cvetković–Maček-megállapodást és bizonyos vonatkozásban bővítse ki a Horvát Banovina autonómiáját; hogy az új kormány tartsa tiszteletben az ország háromoldalú egyezményhez való csatlakozását; és a régensek szerepét ideiglenesen egy szerb és egy horvát töltse be.[66][101] Ugyanezen a napon az olaszországi Radio Velebit műsorában a száműzött horvát politikus, az Usztasa vezetője Ante Pavelić felszólította a horvátokat, hogy indítsanak felkelést a kormány ellen.[102]
Az új kormány április 5-én ülésezett először. A Maček által meghatározott első két feltétel teljesült, a régensek kinevezése azonban kivitelezhetetlen volt, mivel Péter herceget már korábban nagykorúnak nyilvánították. Simović kabinetje a politikai spektrum különböző képviselőinek bevonásával „rendkívül szétzilált és gyenge volt”.[103] Hamar rájött, hogy olyan külpolitikát kellene felvállalnia, amely erősen hasonlít az előző kormány külpolitikájához.[104] Budisavljevićet és Cubrilovićot, valamint a négy HSS-politikust visszahelyezték a kabinetbe. Három csoportba sorolt tagok voltak benne; azok, akik határozottan ellenezték a tengelyhatalmakkal való szövetséget, és háborúra készültek Németországgal, akik békét szorgalmaztak Németországgal, és akik nem kötelezték el magukat. A Németországgal való háború mellett volt többek között Dušan Simović miniszterelnök, Bogoljub Ilić honvédelmi-, Srdjan Budisavljević belügy- és Branko Cubrilović agrárminiszter, míg például a Horvát Parasztpárt öt kormánytagja és Momčilo Ninčić külügyminiszter a németekkel való békés együttműködés mellett foglalt állást.[105][63]
1941. április 5-én a puccs utáni kormány Moszkvában barátsági és megnemtámadási szerződést írt alá a Szovjetunióval, amelyről már március óta folytak a tárgyalások.[46] A szerződés vonatkozó záró cikkelye a következőképpen hangzik: „Amennyiben az egyik szerződő fél ellen harmadik hatalom részéről agresszió lép fel, a másik szerződő fél kötelezettséget vállal arra, hogy baráti kapcsolatokat tart fenn azzal a féllel”,[106] amely a katonai segítségnyújtás iránti elkötelezettségtől távol maradt.[44][45] Sztálin szándéka a szerződés megkötésével az volt, hogy jelezze Hitlernek, hogy a Szovjetuniónak vannak érdekei a Balkánon, miközben nem bántja egykori szövetségesét. Emiatt soha nem került szóba a szovjet katonai beavatkozás Jugoszláviában.[107] Tomasevich szerint ez egy „szinte értelmetlen diplomáciai lépés volt”, amelynek nem lehetett tényleges hatása arra a helyzetre, amelyben Jugoszlávia került.[108]
A tengelyhatalmak inváziója
[szerkesztés]Még a Jugoszláv Királyi Hadseregben is megosztottság alakult ki egy horvát–szlovén tengelypárt és egy szerb szövetséges párt között.[104] A tengelyhatalmak inváziója Jugoszláviában április 6-án kezdődött. Belgrád bombázása arra kényszerítette a kormányt, hogy a városon kívül keressen menedéket.[109] Itt határozta el Péter király és Simović, hogy száműzetésbe indulnak. Maček, aki nem volt hajlandó elhagyni az országot, április 7-én lemondott, és Juraj Krnjevićt jelölte ki utódjának.[109] Maček visszatért Zágrábba. Három másik miniszter is megtagadta Jugoszlávia elhagyását: Ivan Andres és Bariša Smoljan a HSS-ből, valamint Kulenović a JMO-ból.[109] Jugoszláv földön április 13-án ülésezett a kormány utoljára a boszniai Pale közelében. Innen Nikšićbe utaztak, ahol az országból Athénba repültek.[110] A szovjet vezetés minden kritika nélkül elfogadta Jugoszlávia megszállását.[44][45]
A puccs másik eredménye az volt, hogy elveszett az a munka, amelyet a brit hírszerzés Cvetković és Maček németellenes kormányával végzett. A puccsisták támogatásával az SOE aláásta a jugoszláv politikai egyensúlyt, amelyet a Cvetković–Maček-megállapodással sikerült elérni. A szerb nacionalisták támogatták és üdvözölték a puccsot, mert az véget vetett a megállapodás szerinti horvát autonómiának, és felszabadította őket egy Nagy-Szerbia megteremtésére irányuló terv megvalósítására. A puccs és annak közvetlen következményei a Cvetković–Maček-megállapodás legitimitásával kapcsolatos viták miatt ugyancsak hozzájárultak a háború hátralévő részében a száműzetésben lévő jugoszláv kormány cselekvési bénultságához.[30]
A puccs jelentősége és értékelése
[szerkesztés]Eltekintve attól a vitától, hogy ki vállalhatja a felelősséget a puccs megszervezéséért, magát az eseményt és a jugoszláv fegyveres erőknek a puccs alatt és után, valamint az invázió során mutatott lehangoló szerepét alaposan elemezték és megvitatták a résztvevők, jugoszláv és külföldi szakértők és mások.[111] A legszókimondóbb szerb nacionalistákat és az azt támogató szerb uralkodó csoportok politikusait a puccs büszkeséggel töltötte el. Azok, akik a tengelyhatalmakhoz való alkalmazkodás politikáját egyengették, fenntartották, hogy ha a puccs nem következett volna be, Jugoszlávia képes lett volna semleges maradni, és így megúszta volna az inváziót és sok más következményt, mint a kommunista vezetésű jugoszláv partizánok győzelmét és a Jugoszláv Szövetségi Népköztársaság szocialista államként való létrehozását, a halálesetek nagy számát, és a háború során bekövetkezett kiterjedt pusztítást. Az alkalmazkodás hívei azt is felhozták érvként, hogy Jugoszlávia később és kevesebb áldozattal léphetett volna be a háborúba a szövetségesek oldalán. A KPJ a puccsot és az inváziót tekintette a szélesebb körű lázadás kiváltójának, amely a végső győzelmet eredményezte, melyről minden évben megemlékeztek a háború utáni Jugoszláviában. Végső soron a puccs elsődleges jelentősége az volt, hogy megkérdőjelezte Jugoszlávia csatlakozását a háromhatalmi paktumhoz, ami egyenesen vezetett a tengelyhatalmak inváziójához. Tomasevich egyetért a KPJ értékelésével, miszerint a puccs és az azt követő invázió volt a kommunisták által vezetett győztes forradalom kiindulópontja.[112]
I. S. O. Playfair brit vezérőrnagy és történész szerint a puccs, főleg a szerbek részéről, alapvetően a háromhatalmi egyezmény aláírásával bekövetkező német uralom elleni bátor dac gesztusa volt, mindez annak tudatában, hogy valószínűleg invázió következik.[91] Alexander Prusin történész szerint ez is egy „totális baklövés volt, amely nem az ország korlátozott gazdasági és katonai potenciáljának reális értékelésén, hanem inkább vágyálmokon és érzelmeken alapult”.[113] Pál herceg és a horvátoknál menedéket kereső Cvetković-kormány megbuktatásával a puccs a Cvetković–Maček-megállapodással szembeni szerb ellenállást is mozgásba hozta.[114] Továbbá hangsúlyozta a szerbek és horvátok közötti egység hiányát, ami korlátozta a jugoszláv kormány rendelkezésére álló katonai lehetőségeket.[115]
Hitler azon döntése, hogy megtámadja Jugoszláviát, öt nappal késleltette Görögország egyidejű invázióját, de ezt bőven kárpótolta az az előny, hogy Dél-Jugoszlávián keresztül támadhatta meg Görögországot, lehetővé téve az Aliakmon-vonal lerohanását.[116] Vitatott a puccs és az azt követő jugoszláviai invázió szerepe a Barbarossa hadművelet késleltetésében, valamint a tengelyhatalmak későbbi vereségében. 1975-ben Tomasevich azt írta, hogy a jugoszláviai események „részleges okai annak, ami végzetes késleltetésnek bizonyult Hitler Szovjetunió elleni inváziójában”, majd kijelentette, hogy sok író szerint ez a késés volt felelős a német kudarcért, hogy 1941–1942 telén nem tudta elfoglalni Moszkvát. Elismerte, hogy a puccstól és az inváziótól eltekintve 1941 csapadékos tavasza szintén két-három hetes késéssel járult hozzá a Barbarossa kudarcához, de a jugoszláviai események okozta késést is fontos közvetett tényezőnek tekintette a tengelyhatalmak háborús vereségében.[117] 1972-ben Martin van Creveld történész megvizsgálta az ezt az álláspontot alátámasztó érveket, és elvetette azokat a nézeteket, amelyek „hanyag tudományosságon” és „kívánságokon alapuló gondolkodáson” alapulnak.[118] Arra a következtetésre jutott, hogy a jugoszláviai invázió megkönnyítette és felgyorsította az átfogó balkáni hadjáratot, és az a tény, hogy a németek nem használták ki a jugoszláviai hadműveletek vártnál korábbi befejezését azzal, hogy előrehozták a Barbarossa-hadművelet kezdési időpontját, kétségtelenül bizonyítja, hogy más tényezők is meghatározták a kezdési dátumot.[119] A közelmúltban, 2013-ban Stockings (Ausztrál Védelmi Erők Akadémia) és Eleanor Hancock (Új-dél-walesi Egyetem) a Marita hadművelet elemzéséhez új archív anyagokat felhasználva arra a következtetésre jutott, hogy „kevés kétség” van afelől, hogy bizonyos mértékig a 25. hadművelet (Jugoszlávia inváziója) a Szovjetunió elleni invázió tervezett kezdő időpontjának elhalasztását kényszerítette ki.[120]
Pál herceget 1945 szeptemberében bűnösnek találták háborús bűnök elkövetésében a jugoszláv háromhatalmi egyezményhez való csatlakozásában játszott szerepe miatt. 2011-ben a szerbiai legfelsőbb bíróság megállapította, hogy az ítélet politikai és ideológiai indíttatású volt, és Pál herceget hivatalosan rehabilitálták.[121][122] Hasonló döntés született 2009-ben Cvetković rehabilitációjáról a paktum aláírásával kapcsolatos háborús bűnök vádja miatt.[123]
Jegyzetek
[szerkesztés]- ↑ Ramet 2006, 45. o.
- ↑ Tomasevich 1969, 60–62. o.
- ↑ Tomasevich 1969, 10–11, 60–62. o.
- ↑ Hoptner 1963, 7. o.
- ↑ a b Tomasevich 1969, 61. o.
- ↑ Ramet 2006, 76. o.
- ↑ Ramet 2006, 79–80. o.
- ↑ Ramet 2006, 87. o.
- ↑ Dragnich 1983, 99. o.
- ↑ Tomasevich 1969, 60–63. o.
- ↑ Hoptner 1963, 9. o.
- ↑ Hoptner 1963, 10–12. o.
- ↑ Hoptner 1963, 14. o.
- ↑ Hoptner 1963, 19–20. o.
- ↑ Hoptner 1963, 28. o.
- ↑ a b c d e Tomasevich 2001, 47. o.
- ↑ Tomasevich 1975, 22–23. o.
- ↑ Roberts 1987, 7. o.
- ↑ Onslow 2005, 37. o.
- ↑ Tomasevich 2001, 40. o.
- ↑ Ramet 2006, 104. o.
- ↑ Singleton 1985, 170. o.
- ↑ Tomasevich 1975, 23. o.
- ↑ Tomasevich 1975, 24. o.
- ↑ a b Starič 2005, 35. o.
- ↑ Ramet 2006, 106–107. o.
- ↑ Starič 2005, 36. o.
- ↑ Starič 2005, 33. o.
- ↑ Hehn 2005, 368–369. o.
- ↑ a b Starič 2005, 38. o.
- ↑ Roberts 1987, 6–7. o.
- ↑ Tomasevich 1975, 30. o.
- ↑ Tomasevich 1975, 31. o.
- ↑ Frank 2001, 171. o.
- ↑ Milazzo 1975, 2. o.
- ↑ Stafford 1977, 401. o.
- ↑ a b c Creveld 1973, 139. o.
- ↑ a b Iaremko 2014, 120. o.
- ↑ Tomasevich 1975, 32 & 57. o.
- ↑ Presseisen 1960, 367. o.
- ↑ a b c d e f g h Presseisen 1960, 368. o.
- ↑ a b c Medvedev & Medvedev 19 October 2014.
- ↑ a b Sudoplatov 1994, 119. o.
- ↑ a b c Reshetnikov 1992, 110–123. o.
- ↑ a b c Slijepčević 1978, 27. o.
- ↑ Stafford 1977, 402. o.
- ↑ Tomasevich 1975, 39. o.
- ↑ Presseisen 1960, 368–369. o.
- ↑ a b Presseisen 1960, 369. o.
- ↑ Stafford 1977, 403. o.
- ↑ Stockings & Hancock 2013, 126. o.
- ↑ a b Ramet & Lazić 2011, 18. o.
- ↑ Tomasevich 1975, 43. o.
- ↑ Tomasevich 1975, 46. o.
- ↑ Iaremko 2014, 122. o.
- ↑ Iaremko 2014, 122–123. o.
- ↑ Tanner 1997, 138. o.
- ↑ a b c Tanner 1997, 139. o.
- ↑ Iaremko 2014, 123–124. o.
- ↑ Iaremko 2014, 124. o.
- ↑ a b c d Tomasevich 1975, 47. o.
- ↑ Creveld 1973, 142. o.
- ↑ a b c Iaremko 2014, 123. o.
- ↑ Dizdar 2007, 587. o.
- ↑ a b Iaremko 2014, 125. o.
- ↑ a b Goldstein 2003, 268. o.
- ↑ Petranović 1992, 190. o.
- ↑ Stockings & Hancock 2013, 128–129. o.
- ↑ The Examiner 29 March 1941.
- ↑ Tomanić 2001, 187. o.
- ↑ Dožić 1974, 399, 401–411. o.
- ↑ Biondich 2007, 41. o.
- ↑ a b Tomasevich 1969, 67. o.
- ↑ a b Tomasevich 1975, 44–45. o.
- ↑ Iaremko 2014, 121–122. o.
- ↑ Tomasevich 1975, 44. o.
- ↑ Stafford 1977, 419. o.
- ↑ Iaremko 2014, 119–120. o.
- ↑ Tasovac, 118. o.
- ↑ Tasovac 1999, 129 & 214. o.
- ↑ Tomasevich 1975, 45. o.
- ↑ Iaremko 2014, 121. o.
- ↑ Sudoplatov 1994, 118–119. o.
- ↑ Onslow 2005, 28–29. o.
- ↑ Bakić 2005, 231. o.
- ↑ Papasissis 1960, Chapter 5.
- ↑ Iaremko 2014, 120 –122. o.
- ↑ Milazzo 1975, 2–3. o.
- ↑ a b c Trevor-Roper 1964, 108. o.
- ↑ Klajn 2007, 17. o.
- ↑ a b Playfair et al. 2014, 157. o.
- ↑ Tomasevich 1975, 50–51. o.
- ↑ a b c Çetiner 2014, 72. o.
- ↑ Prusin 2017, 23. o.
- ↑ Tomasevich 2001, 48. o.
- ↑ Zakić 2017, 60. o.
- ↑ Zakić 2017, 60–61. o.
- ↑ Trevor -Roper 1964, 109. o.
- ↑ Tomasevich 2001, 49. o.
- ↑ Ciglic & Savic 2002, 10. o.
- ↑ Tomasevich 1975, 48. o.
- ↑ Dizdar 2007, 588. o.
- ↑ Tomasevich 1975, 48–49. o.
- ↑ a b Stockings & Hancock 2013, 130. o.
- ↑ Tomasevich 1975, 49. o.
- ↑ Treaty on Friendship and Non-Aggression between the USSR and Yugoslavia.
- ↑ Prusin 2017, 21. o.
- ↑ Tomasevich 1975, 52. o.
- ↑ a b c Tomasevich 2001, 50. o.
- ↑ Pavlowitch 2007, 19. o.
- ↑ Tomasevich 1975, 43–47. o.
- ↑ Tomasevich 1975, 47, 52–53. o.
- ↑ Prusin 2017, 22. o.
- ↑ Iaremko 2014, 126. o.
- ↑ Playfair et al. 2014, 74. o.
- ↑ Playfair et al. 2014, 74 & 157. o.
- ↑ Tomasevich 1975, 86. o.
- ↑ Van Creveld 1972, 85. o.
- ↑ Van Creveld 1972, 86. o.
- ↑ Stockings & Hancock 2013, 573. o.
- ↑ The Star online 7 October 2012.
- ↑ Radio Television of Serbia 15 December 2011.
- ↑ Politika 26 September 2009.
Fordítás
[szerkesztés]Ez a szócikk részben vagy egészben a Yugoslav coup d'état című angol Wikipédia-szócikk ezen változatának fordításán alapul. Az eredeti cikk szerkesztőit annak laptörténete sorolja fel. Ez a jelzés csupán a megfogalmazás eredetét és a szerzői jogokat jelzi, nem szolgál a cikkben szereplő információk forrásmegjelöléseként.
Források
[szerkesztés]Könyvek
[szerkesztés]- Biondich, Mark (2007), "Controversies surrounding the Catholic Church in Wartime Croatia, 1941–45", in Ramet, Sabrina P., The Independent State of Croatia 1941–45, New York, New York: Routledge, pp. 31–59, ISBN 978-0-415-44055-4
- Çetiner, Yusuf Turan. Turkey and the West: From Neutrality to Commitment. Lanham, Maryland: University Press of America (2014). ISBN 978-0-7618-6190-4
- Croatian Aces of World War 2. London, United Kingdom: Osprey Publishing (2002). ISBN 978-1-84176-435-1
- Creveld, Martin L. Van. Hitler's Strategy 1940–1941: The Balkan Clue. London, United Kingdom: Cambridge University Press (1973). ISBN 978-0-521-20143-8
- Dožić, Gavrilo. Memoari patrijarha srpskog Gavrila (szerbhorvát nyelven). Paris, France: Richelieu (1974). OCLC 439206806
- Dragnich, Alex N.. The First Yugoslavia: Search for a Viable Political System. Stanford, California: Hoover Press (1983). ISBN 978-0-8179-7843-3
- European Neutrals and Non-Belligerents During the Second World War. Cambridge, United Kingdom: Cambridge University Press, 150–191. o. (2001). ISBN 978-0-521-64358-0
- Goldstein, Ivo. Hrvatska povijest (szerbhorvát nyelven). Zagreb, Croatia: Novi Liber (2003). ISBN 978-953-6045-22-8
- Hehn, Paul N.. A Low Dishonest Decade : The Great Powers, Eastern Europe, and the Economic Origins of World War II, 1930–1941. London, United Kingdom: Continuum International Publishing Group (2005). ISBN 978-0-8264-1761-9
- Hoptner, Jacob B.. Yugoslavia in Crisis, 1934–1941. New York, New York: Columbia University Press (1963). OCLC 310483760
- Klajn, Lajčo. The Past in Present Times: The Yugoslav Saga. Lanham, Maryland: University Press of America (2007). ISBN 978-0-7618-3647-6
- Malcolm, Noel. Bosnia: A Short History. New York, New York: New York University Press (1994). ISBN 978-0-8147-5520-4
- Milazzo, Matteo J.. The Chetnik Movement & the Yugoslav Resistance. Baltimore, Maryland: Johns Hopkins University Press (1975). ISBN 978-0-8018-1589-8
- Papasissis, Themistokles. 5, Der König muss sterben (német nyelven). Berlin, West Germany: Berlin Bär (1960). OCLC 722376881
- Pavlowitch, Stevan K.. Hitler's New Disorder: The Second World War in Yugoslavia. New York, New York: Columbia University Press (2007). ISBN 978-1-85065-895-5
- Petranović, Branko. Srbija u drugom svetskom ratu: 1939–1945 (szerbhorvát nyelven). Belgrade, Yugoslavia: Vojnoizdavaćki i Novinski Centar (1992). OCLC 246803289
- szerk.: J. R. M. Butler: The Mediterranean And Middle East: Volume II The Germans Come To The Help Of Their Ally (1941) Illustrated Edition. USA: Pickle Partners Publishing (2014). ISBN 978-1-78289-622-7
- Prusin, Alexander. Serbia Under the Swastika: A World War II Occupation. Urbana, Illinois: University of Illinois Press (2017). ISBN 978-0-252-09961-8
- Ramet, Sabrina P.. The Three Yugoslavias: State-Building and Legitimation, 1918–2005. Bloomington, Indiana: Indiana University Press (2006). ISBN 978-0-253-34656-8
- The Collaborationist Regime of Milan Nedić, Serbia and the Serbs in World War Two. London, United Kingdom: Palgrave Macmillan, 17–43. o. (2011). ISBN 978-0-230-27830-1
- Reshetnikov, Leonid (1992), "К вопросу о советско-югославском договоре о дружбе и ненападении [On the Question of the Soviet-Yugoslav Treaty of Friendship and Non-Aggression]", in Gibianskij, Leonid Ânovič & Sluč, Sergej Zinov'evič, pp. 110–123, OCLC 690302464
- Roberts, Walter R.. Tito, Mihailović and the Allies: 1941–1945, 3, New Brunswick, New Jersey: Duke University Press (1987). ISBN 978-0-8223-0773-0
- Shirer, William. The Rise and Fall of the Third Reich: A History of Nazi Germany. New York, New York: Simon & Schuster (1990). ISBN 978-0-671-72868-7
- Singleton, Fred. A Short History of the Yugoslav Peoples. New York, New York: Cambridge University Press (1985). ISBN 978-0-521-27485-2
- Slijepčević, Đoko. Jugoslavija uoči i za vreme drugog svetskog rata (szerbhorvát nyelven). Munich, West Germany: Iskra (1978). OCLC 490751261
- Swastika over the Acropolis: Re-interpreting the Nazi Invasion of Greece in World War II. Boston, Massachusetts: BRILL (2013). ISBN 978-90-04-25459-6
- Sudoplatov, Pavel. Special Tasks: The Memoirs of an Unwanted Witness — A Soviet Spymaster. Boston, Massachusetts: Little, Brown & Co. (1994). ISBN 978-0316773522
- Tanner, Marcus. Croatia: A Nation Forged in War. New Haven, Connecticut: Yale University Press (1997). ISBN 978-0-300-09125-0
- Tasovac, Ivo. American Foreign Policy and Yugoslavia, 1939-1941. College Station, Texas: Texas A&M University Press (1999). ISBN 978-0-89096-897-0
- Tomanić, Milorad. Srpska crkva u ratu i ratovi u njoj. Belgrade, Serbia: Medijska Knjižara Krug (2001). OCLC 249507440
- Tomasevich, Jozo. Yugoslavia During the Second World War, Contemporary Yugoslavia: Twenty Years of Socialist Experiment. Berkeley, California: University of California Press, 59–118. o. (1969). OCLC 652337606
- Tomasevich, Jozo. War and Revolution in Yugoslavia, 1941–1945: The Chetniks. Stanford, California: Stanford University Press (1975). ISBN 978-0-8047-0857-9
- Tomasevich, Jozo. War and Revolution in Yugoslavia, 1941–1945: Occupation and Collaboration. Stanford, California: Stanford University Press (2001). ISBN 978-0-8047-3615-2
- Trevor-Roper, Hugh. Hitler's War Directives: 1939–1945. London, United Kingdom: Sidgwick and Jackson (1964). ISBN 978-1-84341-014-0
- Zakić, Mirna. Ethnic Germans and National Socialism in Yugoslavia in World War II. New York City: Cambridge University Press (2017. augusztus 20.). ISBN 978-1-107-17184-8
Újságok
[szerkesztés]- Bakić, Dragan (2005. augusztus 20.). „Apis's Men: the Black Hand Conspirators after the Great War”. Balcanica (46), 219–239. o. ISSN 0350-7653.
- Dizdar, Zdravko (2007. január 1.). „Bjelovarski ustanak od 7. do 10. travnja 1941.” (szerbhorvát nyelven). Časopis za suvremenu povijest [Journal of Contemporary History] 39 (3), 581–609. o.
- Hadži-Jovančić, Perica. "Losing the Periphery: The British Foreign Office and Policy Towards Yugoslavia, 1935–1938" Diplomacy & Statecraft (March 2020) 31#1 pp 65–90.
- Iaremko, Marta (2014. augusztus 20.). „Belgrade Coup D'Etat of March 27, 1941”. Proceedings of the History Faculty of Lviv University (15), 119–128. o. ISSN 2078-6077.
- „Nazis Ask Yugoslavs To Explain”, The Examiner , 1941. március 29., 1. oldal (Hozzáférés: 2018. június 7.)
- Onslow, Sue (2005. március 1.). „Britain and the Belgrade Coup of 27 March 1941 Revisited”. Electronic Journal of International History (8), 359–370. o. ISSN 1471-1443.
- Presseisen, Ernst L. (1960. december 1.). „Prelude to "Barbarossa": Germany and the Balkans, 1940–1941”. Journal of Modern History 32 (4), 359–370. o. DOI:10.1086/238616.
- Stafford, David A. T. (1977. szeptember 1.). „SOE and British Involvement in the Belgrade Coup d'État of March 1941”. Slavic Review 36 (3), 399–419. o. DOI:10.2307/2494975.
- Starič, Jerca Vodušek (2005). „The Concurrence of Allied and Yugoslav Intelligence Aims and Activities”. The Journal of Intelligence History 5 (1), 29–44. o. DOI:10.1080/16161262.2005.10555107.
- Van Creveld, Martin (1972. augusztus 20.). „The German attack on the USSR: the Destruction of a Legend”. European Studies Review 2 (1), 69–86. o, Kiadó: SAGE Journals. DOI:10.1177/026569147200200104. ISSN 0014-3111.
Weboldalak
[szerkesztés]- „Poklon Moskvi sa Balkana”, Novosti, 2014. október 19. (szerb nyelvű)
- „Prince Paul of Yugoslavia gets royal resting place at last”, The Star online, 2012. október 7.
- „Rehabilitovan knez Pavle”, Radio Television of Serbia, 2011. december 15. (szerbhorvát nyelvű)
- „Rehabilitovan Dragiša Cvetković”, Politika , 2009. szeptember 26. (szerbhorvát nyelvű)
- Treaty on Friendship and Non-Aggression between the Union of Soviet Socialist Republics and the Kingdom of Yugoslavia. www.kodeks.ru . The Legal Information Consortium, 1941. április 5. (Hozzáférés: 2017. december 14.)