Juraj VI. (Spojené kráľovstvo)
Juraj VI. | |
kráľ Spojeného kráľovstva a britských domínií | |
Formálna fotografia, cca 1940 – 1946 | |
Panovanie | |
---|---|
Dynastia | Windsorovci (po roku 1917) Sasko-cobursko-gothovci (do roku 1917) |
Panovanie | 11. december 1936 - 6. február 1952 |
Korunovácia | 12. máj 1937 |
Predchodca | Eduard VIII. |
Nástupca | Alžbeta II. |
Biografické údaje | |
Pôvodné meno | Albert Frederick Arthur George Windsor |
Narodenie | 14. december 1895 York Cottage, Sandringham, Spojené kráľovstvo |
Úmrtie | 6. február 1952 (56 rokov) Sandringham House, Norfolk, Spojené kráľovstvo |
Pochovanie | 15. február 1952 Kaplnka svätého Juraja, Windsor Castle |
Rodina | |
Manželka |
Elizabeth Bowesová-Lyonová (od roku 1923) |
Potomstvo | |
Otec | Juraj V. |
Matka | Mária z Tecku |
Ďalšie tituly | |
Cisár Indie | |
11. december 1936 – 15. august 1947 | |
Predchodca | Eduard VIII. |
Nástupca | Funkcia zanikla |
Odkazy | |
Juraj VI. (multimediálne súbory na commons) | |
Juraj VI. (Albert Frederick Arthur George Windsor; * 14. december 1895, Sandringham, Spojené kráľovstvo – † 6. február 1952, Sandringham) bol kráľom Spojeného kráľovstva a domínií britského spoločenstva od 11. decembra 1936 do svojej smrti v roku 1952. Súčasne bol posledným indickým cisárom až do augusta 1947, kedy bola Britská India rozpustená.
Juraj VI., známy medzi svojou rodinou a blízkymi priateľmi ako „Bertie“, sa narodil za vlády svojej prababičky kráľovnej Viktórie a bol pomenovaný po svojom pradedovi Albertovi Sasko-Kobursko-Gothajskom. Keďže bol druhým synom kráľa Juraja V., tak sa od neho neočakávalo, že zdedí trón, a svoj raný život prežil v tieni svojho staršieho brata Eduarda. Ako tínedžer navštevoval námornú školu a počas prvej svetovej vojny slúžil v kráľovskom námorníctve a kráľovských vzdušných silách. V roku 1920 bol vymenovaný za vojvodu z Yorku. V roku 1923 sa oženil s Lady Alžbetou Bowes-Lyonovou a mali spolu dve dcéry Alžbetu a Margarétu. Jeho starší brat nastúpil na trón ako Eduard VIII. potom, čo ich otec zomrel v roku 1936. Neskôr v tom roku Eduard abdikoval, aby sa oženil s dvakrát rozvedenou americkou prominentkou Wallis Simpsonovou, a Juraj sa tak stal tretím panovníkom rodu Windsorovcov.
V septembri 1939 vyhlásilo Britské impérium a Spoločenstvo – ale nie Írsko – vojnu nacistickému Nemecku. Vojna s Talianskym kráľovstvom a Japonským cisárstvom nasledovala v rokoch 1940 a 1941. Juraj bol medzi obyčajnými ľuďmi obľúbený a jeho popularita stúpala. Buckinghamský palác bol počas Blitzkriegu bombardovaný, v čase keď v ňom boli kráľ aj kráľovná, a taktiež jeho mladší brat, vojvoda z Kentu, ktorý bol zabitý v činnej službe. Juraj sa stal známym ako symbol britského odhodlania zvíťaziť vo vojne. Británia a jej spojenci zvíťazili v roku 1945, ale Britské impérium upadlo. Írsko sa do veľkej miery odtrhlo, po ňom nasledovala v roku 1947 nezávislosť Indie a Pakistanu. Juraj sa v júni 1948 vzdal titulu indický cisár a namiesto toho prijal nový titul hlava Spoločenstva. V neskorších rokoch jeho vlády ho trápili zdravotné problémy spojené s fajčením a v roku 1952 zomrel na koronárne trombózy. Po ňom nastúpila jeho dcéra Alžbeta II.
Mladosť
[upraviť | upraviť zdroj]Narodil sa v York Cottage v Sandringham Estate v Norfolku za vlády jeho prababičky kráľovnej Viktórie.[1] Jeho otcom bol princ Juraj, vojvoda z Yorku (neskorší kráľ Juraj V.), druhý a najstarší žijúci syn princa a princeznej z Walesu (neskorší kráľ Eduard VII. a kráľovná Alexandra). Jeho matka, vojvodkyňa z Yorku (neskôr kráľovná Mária), bola najstarším dieťaťom a jedinou dcérou Františka, vojvodu z Tecku, a Márie Adelaide, vojvodkyne z Tecku.[2] Deň Albertových narodenín, 14. december 1895, bol 34. výročím smrti jeho pradeda Alberta Sasko-Kobursko-Gothajského.[3]
Bol pokrstený ako „Albert Frederick Arthur George“ v kostole sv. Márie Magdalény v Sandringhame o tri mesiace neskôr. V rámci rodiny bol neformálne známy ako „Bertie“.[4] Vojvodkyni z Tecku sa nepáčilo prvé meno, ktoré jej vnuk dostal, a prorocky napísala, že dúfa, že priezvisko „môže nahradiť menej priaznivé meno“.[5] Albert bol po narodení štvrtý v poradí na trón po svojom starom otcovi, otcovi a staršom bratovi Eduardovi.
Často trpel zlým zdravotným stavom a bol označovaný za „vyľakaného a trochu náchylného k plaču“.[6] Jeho rodičia boli spravidla vylúčení z každodennej výchovy svojich detí, ako to bolo v aristokratických rodinách tej doby normou. Trpel koktaním, čo mu vydržalo mnoho rokov. Hoci bol prirodzene ľavák, bol nútený písať pravou rukou, ako to v tom čase bolo bežné. Trpel chronickými žalúdočnými problémami, ako aj klepaním kolien, pre ktoré bol nútený nosiť bolestivé opravné dlahy. Kráľovná Viktória zomrela 22. januára 1901 a nahradil ju princ z Walesu ako kráľ Eduard VII. Princ Albert sa posunul na tretie miesto v nástupníctve na trón po svojom otcovi a staršom bratovi.
Vojenská kariéra a vzdelanie
[upraviť | upraviť zdroj]Od roku 1909 Albert navštevoval Kráľovskú námornú školu v Osborne ako námorný kadet. V roku 1911 sa dostal na poslednú priečku v záverečnej skúške, ale napriek tomu postúpil na Kráľovskú námornú školu v Dartmouthe.[7] Keď v roku 1910 zomrel jeho starý otec Eduard VII., jeho otec sa stal kráľom Jurajom V., Eduard sa stal princom z Walesu a Albert bol druhým v poradí na trón.[8]
Albert strávil prvých šesť mesiacov roku 1913 na cvičnej lodi HMS Cumberland v Západnej Indii a na východnom pobreží Kanady.[9] Dňa 15. septembra 1913 bol vymenovaný na stredného dôstojníka na palube lode HMS Collingwood. Strávil tri mesiace v Stredozemnom mori, svoju morskú chorobu však nikdy neprekonal.[10] Tri týždne po vypuknutí prvej svetovej vojny bol lekársky evakuovaný z lode do Aberdeenu, kde mu slepé črevo odstránil sir John Marnoch.[11] Za svoje činy ho vymenovali za dôstojníka veže na palube lode Collingwoodu v bitke pri Jutsku (31. máj - 1. jún 1916), veľkej vojnovej námornej bitke. Ďalší boj už nevidel, najmä pre zlý zdravotný stav spôsobený dvanástnikovým vredom, ktorý mu v novembri 1917 vyoperovali.[12]
Vo februári 1918 bol vymenovaný za policajného dôstojníka vo výcvikovom zariadení Kráľovskej námornej leteckej služby v Cranwelle. So založením Kráľovského letectva (RAF) prešiel Albert z Kráľovského námorníctva do Kráľovského letectva.[13] Do augusta 1918 pôsobil vo funkcii veliteľa letky číslo 4 chlapčenského krídla v Cranwelle,[14] potom sa hlásil v kadetskej škole v RAF v St. Leonards-on-Sea. Absolvoval štrnásťdňový výcvik a prevzal velenie nad letkou na kadetskom krídle.[15] Bol prvým členom britskej kráľovskej rodiny, ktorý získal osvedčenie ako plne kvalifikovaný pilot.[16]
Albert chcel slúžiť na kontinente ešte počas vojny a privítal vyslanie do štábu generála Trencharda vo Francúzsku. 23. októbra preletel cez Lamanšský prieliv do Autigny.[17] Počas záverečných týždňov vojny pôsobil v štábe nezávislých vzdušných síl RAF-u v jej veliteľstve vo francúzskom Nancy.[18] Po rozpustení nezávislých vzdušných síl v novembri 1918 zostal na kontinente dva mesiace ako dôstojník štábu RAF, až kým nebol vyslaný späť do Británie.[19] Sprevádzal belgického kráľa Alberta I. pri jeho triumfálnom opätovnom vstupe do Bruselu 22. novembra. Princ Albert sa 31. júla 1919 kvalifikoval ako pilot RAF-u a nasledujúci deň bol povýšený na vedúceho letky.[20]
V októbri 1919 odišiel na Trinity College v Cambridge, kde rok študoval dejepis, ekonómiu a občiansku náuku,[21] pričom jeho „oficiálnym mentorom“ bol historik R. V. Laurence.[22] 4. júna 1920 ho jeho otec vymenoval za vojvodu z Yorku, grófa z Inverness a baróna Killarney.[23] Začal preberať ďalšie kráľovské povinnosti. Zastupoval svojho otca a cestoval po uhoľných baniach, továrňach a lodeniciach. Počas týchto návštev získal prezývku „Priemyselný princ“.[24] Jeho koktanie spolu so sklonom k plachosti spôsobili, že na verejnosti pôsobil menej sebavedome ako jeho starší brat Eduard. Bol však fyzicky aktívny a rád hrával tenis. V roku 1926 hral vo Wimbledone v štvorhre mužov s Louisom Greigom, po prvom kole však vypadli.[25] Prejavil záujem o pracovné podmienky a bol prezidentom Spoločnosti pre priemyselné blaho. Jeho séria každoročných letných táborov pre chlapcov v rokoch 1921 až 1939 spojila chlapcov z rôznych sociálnych prostredí.[26]
Manželstvo
[upraviť | upraviť zdroj]Bolo neobvyklé, že Albert mal pri voľbe budúcej manželky veľkú slobodu. Zamilovanie do už vydatej austrálskej prominentky Lady Loughboroughovej skončilo v apríli 1920, keď kráľ s prísľubom yorkského vojvodstva presvedčil Alberta, aby sa prestal o ňu zaujímať.[27][28] V tom roku sa prvýkrát od detstva stretol s Lady Alžbetou Bowes-Lyonovou, najmladšou dcérou grófa zo Strathmore a Kinghorne. Začal byť odhodlaný si ju vziať.[29] Jeho návrh odmietla dvakrát, údajne v rokoch 1921 a 1922, pretože sa zdráhala vykonať obete potrebné na to, aby sa stala členom kráľovskej rodiny.[30] Po zdĺhavom dvorení Alžbeta súhlasila, že si ho vezme.[31]
Zosobášili sa 26. apríla 1923 vo Westminsterskom opátstve. Albertovo manželstvo s niekým, kto sa nenarodil v kráľovskej rodine, sa považovalo za modernizačné gesto.[32] Novovytvorená spoločnosť British Broadcasting Company si želala zaznamenať a vysielať svadbu v rozhlase, ale kapitula opátstva túto myšlienku vetovala (hoci dekan Herbert Edward Ryle bol za).[33]
Od decembra 1924 do apríla 1925 vojvoda a vojvodkyňa cestovali po Keni, Ugande a Sudáne a prechádzali Suezským prieplavom a Adenom. Počas cesty sa obaja vybrali na lov veľkej zveri.[34]
Albert sa kvôli svojmu koktaniu obával verejného prejavu.[35] Po záverečnej reči na British Empire Exhibition vo Wembley 31. októbra 1925, ktorá bola utrpením pre neho aj pre jeho poslucháčov,[36] začal navštevovať logopéda austrálskeho pôvodu Lionela Logueho. Vojvoda a Logue cvičili dychové cvičenia a vojvodkyňa s ním trpezlivo trénovala.[37] Následne bol schopný hovoriť s menšími zaváhaniami.[38] Keď sa jeho prednes zlepšil, vojvoda počas prehliadky impéria s vojvodkyňou v roku 1927 otvoril novú budovu parlamentu v austrálskej Canberre.[39] Ich cesta po mori do Austrálie, Nového Zélandu a na Fidži ich viedla cez Jamajku, kde Albert hral štvorhru v dvojici s černochom Bertrandom Clarkom, čo bolo v tom čase neobvyklé a považované za miestny prejav rovnosti medzi rasami.[40]
Vojvoda a vojvodkyňa mali dve deti: Alžbetu (rodinou nazývanú „Lilibet“), ktorá sa narodila v roku 1926, a Margarétu, ktorá sa narodila v roku 1930. Rodina žila radšej na Piccadilly 145, ako v jednom z kráľovských palácov.[41]
Neochotný kráľ
[upraviť | upraviť zdroj]20. januára 1936 zomrel Juraj V. a Eduard nastúpil na trón ako kráľ Eduard VIII. Princ Albert a jeho traja bratia (nový kráľ, princ Henrich, vojvoda z Gloucesteru a princ Juraj, vojvoda z Kentu) sa počas vigílie kniežat posunuli a strážili telo svojho otca, keď ležalo v uzavretej rakve vo Westminster Hall.
Pretože Eduard nebol ženatý a nemal žiadne deti, Albert bol následníkom trónu. O necelý rok neskôr, 11. decembra 1936, Eduard abdikoval, aby sa oženil s Wallis Simpsonovou, ktorá bola rozvedená s jej prvým aj druhým manželom. Eduardovi britský premiér Stanley Baldwin povedal, že nemôže zostať kráľom a popritom sa oženiť s rozvedenou ženou, ktorej obaja bývalí manželia stále žijú. Abdikoval a Albert, hoci sa zdráhal prijať trón, sa stal kráľom.[42] Deň pred abdikáciou sa Albert vydal do Londýna za svojou matkou, kráľovnou Máriou. Do denníka si napísal: „Keď som jej povedal, čo sa stalo, zlomil som sa a vzlykal som ako dieťa.“[43]
V deň Eduardovej abdikácie odstránil Oireachtas, parlament írskeho slobodného štátu, z írskej ústavy všetky priame zmienky o panovníkovi. Nasledujúci deň bol prijatý zákon o vonkajších vzťahoch, ktorý monarchovi poskytoval obmedzené právomoci (prísne na odporúčanie vlády) menovať diplomatických zástupcov pre Írsko a podieľať sa na uzatváraní zahraničných zmlúv. Vďaka týmto dvom aktom sa írsky slobodný štát stal v podstate republikou bez toho, aby sa zrušili jeho väzby na Spoločenstvo.[44]
Po celej Británii sa šírili klebety, že Albert nebol fyzicky a psychicky schopný zvládnuť kraľovanie. Sám si z toho robil starosti. Nenašli sa nijaké dôkazy podporujúce fámu, že vláda uvažovala o jeho obídení v prospech jeho škandálmi sužovaného mladšieho brata Juraja.[45]
Raná vláda
[upraviť | upraviť zdroj]Albert prijal meno „Juraj VI.“, aby zdôraznil kontinuitu so svojím otcom a obnovil dôveru v monarchiu.[46] Začiatkom vlády Juraja VI. sa ujali otázky okolo jeho predchodcu a brata, ktorých tituly, štýl a postavenie boli neisté. Po abdikácii bol Eduard menovaný ako „jeho kráľovská výsosť princ Eduard“,[47] avšak Juraj VI. mal pocit, že abdikáciou a zrieknutím sa nástupníctva Eduard stratil právo niesť kráľovské tituly vrátane „kráľovskej výsosti“.[48] Pri urovnávaní problému bolo prvým Jurajovým kráľovským činom udelenie jeho bratovi titul „vojvoda z Windsoru“ v štýle „kráľovská výsosť“. Juraj VI. bol nútený kúpiť od Eduarda kráľovské sídla Balmoral Castle a Sandringham House, pretože išlo o súkromné nehnuteľnosti a neprechádzali k nemu automaticky.[49] Tri dni po svojom nástupe, na svoje 41. narodeniny, udelil svojej manželke, novej kráľovnej, Podväzkový rád.
Korunovácia Juraja VI. Vo Westminsterskom opátstve sa uskutočnila 12. mája 1937, v deň, ktorý bol predtým určený pre korunováciu Eduarda. V rozpore s tradíciou sa jeho matka kráľovná Mária zúčastnila na obrade ako prejav podpory svojmu synovi. V Dillí sa pre Juraja VI. nekonal žiadny Durbar, ako sa to stalo v prípade jeho otca, pretože náklady by predstavovali bremeno pre indickú vládu. Rastúci indický nacionalizmus spôsobil, že vítanie kráľovskej strany by bolo prinajlepšom tlmené, a dlhodobá neprítomnosť Británie by bola vo vypätom období pred druhou svetovou vojnou nežiaduca. Uskutočnili sa dve zámorské cesty, do Francúzska a do Severnej Ameriky, pričom obe sľubovali väčšie strategické výhody v prípade vojny.[50]
Rastúca pravdepodobnosť vojny v Európe dominovala rannej vláde Juraja VI. Kráľ bol ústavne viazaný na podporu zmierenia Hitlera s predsedom vlády Nevillom Chamberlainom. Keď kráľ a kráľovná pozdravili Chamberlaina po návrate z rokovania o Mníchovskej dohode v roku 1938, pozvali ho, aby sa s nimi objavil na balkóne Buckinghamského paláca. Toto verejné združenie monarchie s politikom bolo výnimočné, pretože miesto na balkóne sa tradične obmedzovalo len na kráľovskú rodinu. Chamberlainova politika voči Hitlerovi bola medzi širokou verejnosťou široko populárna, bola predmetom istej opozície v Dolnej snemovni, čo viedlo historika Johna Grigga k tomu, že označil správanie kráľa, keď sa tak prominentne spájal s politikom, za „najneústavnejší čin Britského panovníka v onom storočí“.
V máji a júni 1939 kráľ a kráľovná absolvovali turné po Kanade a USA; bola to prvá návšteva vládnuceho britského panovníka v Severnej Amerike, hoci bol v Kanade úž pred jeho nástupom na trón. Z Ottawy ich sprevádzal kanadský predseda vlády William Lyon Mackenzie King, aby sa v Severnej Amerike predstavili ako kanadskí kráľ a kráľovná. Generálny guvernér Kanady Lord Tweedsmuir a Mackenzie King dúfali, že prítomnosť kráľa v Kanade preukáže princípy Westminsterského štatútu z roku 1931, ktorý dal úplnú suverenitu britským domíniám. 19. mája Juraj VI. osobne prijal a schválil poverovací list nového veľvyslanca USA v Kanade Daniela Calhouna Ropera; udelil kráľovský súhlas deviatim parlamentným návrhom zákonov; a ratifikoval dve medzinárodné zmluvy s Veľkou pečaťou Kanady.
Cieľom tejto cesty bolo zmierniť silné izolacionistické tendencie severoamerickej verejnosti v súvislosti s vývojom napätia v Európe. Hoci cieľ cesty bol hlavne politický, aby atlantická sila podporila Spojené kráľovstvo v akejkoľvek budúcej vojne, verejnosť kráľa a kráľovnú prijala s nadšením.[51] Obavy, že sa Juraj bude nepriaznivo porovnávať s jeho predchodcom, boli zbytočné.[52] Navštívili svetovú výstavu 1939 v New Yorku a ubytovali sa u prezidenta Franklina D. Roosevelta v Bielom dome a na jeho súkromnom pozemku v Hyde Parku v štáte New York.[53] Počas cesty sa medzi kráľom a kráľovnou a prezidentom vytvorilo silné priateľské puto, ktoré malo počas nasledujúcich vojnových rokov zásadný význam vo vzťahoch medzi USA a Spojeným kráľovstvom.[54][55]
Druhá svetová vojna
[upraviť | upraviť zdroj]Po nemeckej invázii do Poľska v septembri 1939 vyhlásilo Spojené kráľovstvo a samosprávne Domínia okrem Írska vojnu nacistickému Nemecku.[56] Juraj VI. a jeho manželka sa rozhodli zostať v Londýne napriek nemeckým bombovým útokom. Oficiálne zostali v Buckinghamskom paláci celú vojnu, aj keď zvyčajne strávili noci na hrade Windsor.[57] Prvá noc Blitzkriegu v Londýne, 7. septembra 1940, zabila asi tisíc civilistov, väčšinou v East Ende.[58] Kráľ a kráľovná 13. septembra len tesne ušli smrti, keď na nádvorí v Buckinghamskom paláci explodovali dve nemecké bomby, v čase, keď na ňom nachádzali.[59] Kráľovná vzdorom vyhlásila: „Som rada, že sme boli bombardovaní. Cítim, že sa môžeme East Endu pozrieť do tváre.“[60] Kráľovská rodina bola zobrazená ako zdieľajúca rovnaké nebezpečenstvo a deprivácie ako zvyšok krajiny. V auguste 1942 bol v činnej službe zabitý brat kráľa, vojvoda z Kentu.[61]
V roku 1940 nahradil Nevilla Chamberlaina na poste predsedu vlády Winston Churchill, hoci osobne by Juraj najradšej vymenoval lorda Halifaxa.[62] Po počiatočnom zdesení kráľa nad Churchillovým vymenovaním lorda Beaverbrooka do kabinetu si vytvorili [Juraj VI. a Churchill] „najbližší osobný vzťah v modernej britskej histórii medzi panovníkom a predsedom vlády“.[63] Každý september, štyri a pol roka, od septembra 1940, sa obaja muži súkromne stretali na obede, aby tajne a otvorene hovorili o vojne.[64] Kráľ uviedol veľa z toho, o čom obaja diskutovali vo svojom denníku, ktorý je jediným existujúcim popisom týchto rozhovorov z prvej ruky.[65]
Počas vojny uskutočňovali kráľ a kráľovná návštevy zvyšujúce morálku po celom Spojenom kráľovstve, keď navštevovali zbombardované miesta, továrne na muníciu a vojská. Kráľ navštívil vojenské sily v zahraničí vo Francúzsku v decembri 1939, v severnej Afrike a Malte v júni 1943, v Normandii v júni 1944, v južnom Taliansku v júli 1944 a v Nizozemsku v októbri 1944.[66] Vďaka ich vysokému verejnému profilu a zjavne neúnavnému odhodlaniu si zabezpečili miesto ako symboly národného odporu.[67]
V roku 1945 davy kričali: „Chceme kráľa!“ pred Buckinghamským palácom počas osláv Dňa víťazstva v Európe. Kráľ vyzval Churchilla, tak ako to urobil aj s Chamberlainom, aby vystúpil s kráľovskou rodinou na balkóne na verejné uznanie.[68] V januári 1946 predniesol Juraj prejav na OSN na svojom prvom zhromaždení, ktoré sa konalo v Londýne, a znovu potvrdil „našu vieru v rovnaké práva mužov a žien a veľkých i malých národov“.[69]
Z impéria na Spoločenstvo
[upraviť | upraviť zdroj]Vláda Juraja VI. zaznamenala urýchlenie rozpadu Britského impéria. Štatút Westminsteru z roku 1931 už uznával vývoj nadvlády na samostatné zvrchované štáty. Proces transformácie z impéria na dobrovoľné združenie nezávislých štátov, známe ako Spoločenstvo (Commonwealth), sa po druhej svetovej vojne zrýchlil.[70] Počas služby Clementa Attleeho sa Britská India stala v auguste 1947 dvoma nezávislými domíniami Indie a Pakistanu.[71] Juraj sa vzdal titulu indický cisár a namiesto neho sa stal indickým a pakistanským kráľom. V januári 1950 prestal byť indickým kráľom, keď sa stala úplnou republikou v rámci Spoločenstva, a uznal svoj nový titul hlava Spoločenstva; pakistanským kráľom zostal až do svojej smrti. Spoločenstvo opustili ďalšie krajiny, napríklad Barma v januári 1948, Palestína (rozdelená medzi Izrael a arabské štáty) v máji 1948 a Írska republika v roku 1949.[72]
V roku 1947 kráľ a jeho rodina absolvovali turné po južnej Afrike.[73] Predseda vlády Juhoafrickej únie Jan Smuts čelil voľbám a dúfal, že sa z návštevy stane politický kapitál.[74] Juraj bol však zhrozený, keď dostal od juhoafrickej vlády pokyn, aby si podávali ruky iba s bielymi, a svojich juhoafrických bodyguardov označil za „gestapo“.[75] Napriek turné Smuts nasledujúci rok voľby prehral a nová vláda zaviedla prísnu politiku rasovej segregácie.
Choroba a smrť
[upraviť | upraviť zdroj]Stres z vojny sa podpísal pod zdravie kráľa,[76][77] čo zhoršilo jeho nadmerné fajčenie[78] a následný rozvoj rakoviny pľúc okrem iných chorôb vrátane artériosklerózy a Buergerovej choroby. Plánovaná tour po Austrálii a Novom Zélande bola odložená po tom, čo kráľ utrpel arteriálnu blokádu pravej nohy, ktorá hrozila stratou nohy a v marci 1949 bola liečená pravou bedrovou sympatektómiou.[79] Jeho staršia dcéra Alžbeta, predpokladaná dedička, sa ujala kráľovských povinností, pretože sa zhoršoval zdravotný stav jej otca. Odložená tour bola reorganizovaná a miesto kráľa a kráľovnej vycestovali Alžbeta a jej manžel Filip, vojvoda z Edinburghu.
Kráľ bol dosť dobre zdravotne na tom, aby otvoril Festival Británie v máji 1951, ale 23. septembra 1951 podstúpil chirurgický zákrok, pri ktorom mu Clement Price Thomas odstránil celé ľavé pľúca po zistení zhubného nádoru.[80] V októbri 1951 sa Alžbeta a Filip vydali na mesačné turné po Kanade; cesta sa kvôli chorobe kráľa o týždeň oneskorila. Na štátnom otvorení parlamentu v novembri prečítal kráľov príhovor z trónu lord kancelár lord Simonds.[81] Jeho vianočné vysielanie z roku 1951 bolo zaznamenané v častiach a potom boli spoločne editované.[82]
Dňa 31. januára 1952 sa kráľ napriek odporúčaniam svojich blízkych vydal na londýnske letisko,[pozn. 1] aby odprevadil Alžbetu a Filipa pred ich cestou do Austrálie cez Keňu. Bolo to jeho posledné verejné vystúpenie. O šesť dní neskôr, 6. februára ráno o 8:30 nášho času, ho našli mŕtveho v posteli v Sandringham House v Norfolku.[83] Zomrel v noci na koronárnu trombózu vo veku 56 rokov.[84] Jeho dcéra odletela z Kene späť do Británie ako kráľovná Alžbeta II.[85]
Od 9. februára dva dni spočívala rakva Juraja VI. v kostole svätej Márie Magdalény v Sandringhame a potom 11. februára ležal vo Westminster Hall.[86] Jeho pohreb sa konal v kaplnke svätého Juraja na hrade Windsor na 15. deň od smrti.[87] Spočiatku bol pochovaný v Kráľovskej krypte, kým ho 26. marca 1969 nepreložili do pamätnej kaplnky kráľa Juraja VI. v kaplnke svätého Juraja.[88] V roku 2002, päťdesiat rokov po jeho smrti, boli v kaplnke vedľa neho uložené ostatky jeho vdovy, kráľovnej Alžbety, kráľovnej matky a popol jeho mladšej dcéry princeznej Margaréty, ktorá v tom roku zomrela.[89]
Posolstvo
[upraviť | upraviť zdroj]Slovami labouristického člena parlamentu Georga Hardieho spôsobila abdikačná kríza z roku 1936 „viac pre republikánstvo ako päťdesiat rokov propagandy“.[90] Juraj VI. napísal svojmu bratovi Eduardovi, že v dôsledku abdikácie neochotne nastúpil na „hojdací trón“ a pokúsil sa „znovu ho ustáliť“.[91] Kráľom sa stal v čase, keď viera verejnosti v monarchiu bola na nízkom leveli. Za jeho vlády jeho ľud znášal vojnové útrapy a imperiálna moc bola narušená. Ako oddaný muž v rodine a preukázaním osobnej odvahy sa mu podarilo obnoviť popularitu monarchie.[92][93]
George Cross a George Medal boli založené na návrh kráľa počas druhej svetovej vojny s cieľom uznať činy mimoriadnej statočnej statočnosti.[94] Francúzska vláda mu v roku 1960 posmrtne udelila Ordre de la Libération, pričom medailu mu po roku 1946 udelil iba jeden z dvoch ľudí (druhým bol Churchill v roku 1958).[95]
Colin Firth získal Cenu Akadémie pre najlepšieho herca za herecký výkon v roli Juraja VI. vo filme Kráľova reč z roku 2010, ktorý získal cenu Akadémie za najlepší film.
Tituly a štýly
[upraviť | upraviť zdroj]Juraj bol po celý svoj život držiteľom viacerých titulov ako postupný pravnuk, vnuk a syn panovníka.
- 14. december 1895 – 28. máj 1898: Jeho Výsosť princ Albert z Yorku
- 28. máj 1898 – 22. január 1901: Jeho kráľovská výsosť princ Albert z Yorku
- 22. január 1901 – 9. november 1901: Jeho kráľovská výsosť princ Albert z Cornwallu a Yorku
- 9. november 1901 – 6. máj 1910: Jeho kráľovská výsosť princ Albert z Walesu
- 6. máj 1910 – 4. jún 1920: Jeho kráľovská výsosť princ Albert
- 4. jún 1920 – 11. december 1936: Jeho kráľovská výsosť vojvoda z Yorku
- 11. december 1936 – 6. február 1952: Jeho Veličenstvo Kráľ
Deti
[upraviť | upraviť zdroj]Meno | Národenie | Smrť | Manželstvo | Deti | |
---|---|---|---|---|---|
Dátum | Manžel | ||||
Alžbeta II. | 21. apríl 1926 | 8.september 2022 | 20. november 1947 | Philip Mountbatten | Princ Charles, Princ z Walesu Princezná Anna, kráľovská princezná Princ Andrew, vojvoda z Yorku Princ Edward, gróf z Wessexu |
Princezná Margaréta | 21. august 1930 | 9. február 2002 | 6. máj 1960 Rozvedená 11. júla 1978 |
Antony Armstrong-Jones, 1. gróf zo Snowdonu | David Armstrong-Jones, 2. gróf zo Snowdonu Lady Sarah Chatto |
Rodokmeň
[upraviť | upraviť zdroj]Poznámky
[upraviť | upraviť zdroj]- ↑ V roku 1966 bolo premenované na letisko Heathrow.
Referencie
[upraviť | upraviť zdroj]- ↑ Rhodes James, p. 90; Weir, p. 329
- ↑ Weir, pp. 322–323, 329
- ↑ Judd, p. 3; Rhodes James, p. 90; Townsend, p. 15; Wheeler-Bennett, pp. 7–8
- ↑ Judd, p. 6; Rhodes James, p. 90; Townsend, p. 15; Windsor, p. 9
- ↑ Bradford, p. 2
- ↑ Wheeler-Bennett, pp. 17–18
- ↑ Bradford, pp. 41–45; Judd, pp. 21–24; Rhodes James, p. 91
- ↑ Judd, pp. 22–23
- ↑ Judd, p. 26
- ↑ Judd, p. 186
- ↑ ROYAL MEDICO-BOTANICAL SOCIETY. January 11, 1843.. The Lancet, 1843-01, roč. 39, čís. 1013, s. 661–663. Dostupné online [cit. 2021-03-24]. ISSN 0140-6736. DOI: 10.1016/s0140-6736(02)76991-2.
- ↑ COLLINS, Bradford R.. From Bradford R. Collins. Art Journal, 1996, roč. 55, čís. 1, s. 112. Dostupné online [cit. 2021-03-24]. ISSN 0004-3249. DOI: 10.2307/777821.
- ↑ EDITOR., Bradford, Leland P. (Leland Powers), 1905-1981,. Group development.. [s.l.] : National Training Laboratories, National Education Association, 1961. Dostupné online.
- ↑ Bradford, pp. 73–74
- ↑ Wheeler-Bennett, Sir John Wheeler (1902–1975). [s.l.] : Oxford University Press, 2017-11-28. (Oxford Dictionary of National Biography.) Dostupné online.
- ↑ JAMES, Robert Rhodes. Edward Boyle. London : Palgrave Macmillan UK, 1991. Dostupné online. ISBN 978-1-349-11105-3. S. 91–94.
- ↑ Wheeler-Bennett, p. 116
- ↑ STEWART, Oliver. Trenchard, Man of Vision.Andrew Boyle. Collins, London, 1962. 768 pp. Illustrated. 45s.. The Journal of the Royal Aeronautical Society, 1962-09, roč. 66, čís. 621, s. 595–596. Dostupné online [cit. 2021-03-24]. ISSN 0368-3931. DOI: 10.1017/s0368393100077452.
- ↑ Judd, p. 44
- ↑ HEATHCOTE, T. A.. The British Field Marshals, 1736-1997: A Biographical Dictionary. [s.l.] : Pen and Sword, 2012-10-24. Google-Books-ID: KAkkUN7s4TIC. Dostupné online. ISBN 978-1-78346-141-7. (po anglicky)
- ↑ Judd, p. 47; Wheeler-Bennett, pp. 128–131
- ↑ Wheeler-Bennett, p. 128
- ↑ Weir, p. 329
- ↑ Luther. [s.l.] : Princeton University Press. Dostupné online. ISBN 978-1-4008-5530-8. S. 59–72.
- ↑ Judd, p. 52
- ↑ Judd, pp. 77–86; Rhodes James, p. 97
- ↑ HENDERSON, Gerard. Sheila: The Australian Ingenue Who Bewitched British Society - review [online]. Express.co.uk, 2014-01-31, [cit. 2021-03-25]. Dostupné online. (po anglicky)
- ↑ A Sheila who captured London's heart [online]. SBS News, [cit. 2021-03-25]. Dostupné online. (po anglicky)
- ↑ Rhodes James, pp. 94–96; Vickers, pp. 31, 44
- ↑ Bradford, p. 106
- ↑ Bradford, p. 77; Judd, pp. 57–59
- ↑ The House of Windsor. London : Cassell, 2000. Dostupné online. ISBN 0-304-35406-6.
- ↑ Attenborough, Philip John, (3 June 1936–4 April 2006), publisher; Deputy Chairman, Hodder Headline plc, 1993–96 (Chairman, Hodder & Stoughton Ltd and Hodder & Stoughton Holdings Ltd, 1975–93). [s.l.] : Oxford University Press, 2007-12-01. Dostupné online.
- ↑ Judd, pp. 89–93
- ↑ Judd, p. 49
- ↑ Judd, pp. 93–97; Rhodes James, p. 97
- ↑ Judd, p. 98; Rhodes James, p. 98
- ↑ Current Biography 1942, pp. 294–295; Judd, p. 99
- ↑ Judd, p. 106; Rhodes James, p. 99
- ↑ Shawcross, p. 273
- ↑ Judd, pp. 111, 225, 231
- ↑ Judd, p. 140
- ↑ Wheeler-Bennett, p. 286
- ↑ Townsend, p. 93
- ↑ Bradford, p. 208; Judd, pp. 141–142
- ↑ Howarth, p. 66; Judd, p. 141
- ↑ Judd, p. 144; Sinclair, p. 224
- ↑ Howarth, p. 143
- ↑ Ziegler, p. 326
- ↑ Bradford, pp. 269, 281
- ↑ Judd, pp. 163–166; Rhodes James, pp. 154–168; Vickers, p. 187
- ↑ Bradford, pp. 298–299
- ↑ The Times Monday, 12 June 1939 p. 12 col. A
- ↑ Swift, Will (2004), The Roosevelts and the Royals: Franklin and Eleanor, the King and Queen of England, and the Friendship that Changed History, John Wiley & Sons
- ↑ Judd, p. 189; Rhodes James, p. 344
- ↑ Judd, pp. 171–172; Townsend, p. 104
- ↑ Judd, p. 183; Rhodes James, p. 214
- ↑ ARNOLD-FORSTER, Mark. The world at war. London : Thames Methuen, 1983. (Rev. and expanded ed.) Dostupné online. ISBN 0-423-00680-0.
- ↑ HOWE, George F.; CHURCHILL, Winston S.. Their Finest Hour (The Second World War, Vol. II).. Military Affairs, 1949, roč. 13, čís. 2, s. 115. Dostupné online [cit. 2021-03-27]. ISSN 0026-3931. DOI: 10.2307/1983303.
- ↑ Memorabilia. Notes and Queries, 1943-04-10, roč. 184, čís. 8, s. 211–212. Dostupné online [cit. 2021-03-27]. ISSN 1471-6941. DOI: 10.1093/nq/184.8.211.
- ↑ Judd, p. 187; Weir, p. 324
- ↑ Judd, p. 180
- ↑ Rhodes James, p. 195
- ↑ Rhodes James, pp. 202–210
- ↑ WEISBRODE, Kenneth. Churchill and the king : the wartime alliance of Winston Churchill and George VI. New York, New York : [s.n.], 2013. Dostupné online. ISBN 978-0-670-02576-3.
- ↑ Judd, pp. 176, 201–203, 207–208
- ↑ Judd, p. 170
- ↑ Judd, p. 210
- ↑ Townsend, p. 173
- ↑ Townsend, p. 176
- ↑ Townsend, pp. 229–232, 247–265
- ↑ Townsend, pp. 267–270
- ↑ Townsend, pp. 221–223
- ↑ Judd, p. 223
- ↑ Rhodes James, p. 294; Shawcross, p. 618
- ↑ King George VI, Official website of the British monarchy, 12 January 2016, retrieved 18 April 2016
- ↑ Judd, p. 225; Townsend, p. 174
- ↑ Judd, p. 240
- ↑ Rhodes James, pp. 314–317
- ↑ Bradford, p. 454; Rhodes James, p. 330
- ↑ Rhodes James, p. 331
- ↑ Rhodes James, p. 334
- ↑ His late Majesty King George VI. Scottish Geographical Magazine, 1952-04, roč. 68, čís. 1, s. 1–1. Dostupné online [cit. 2021-03-28]. ISSN 0036-9225. DOI: 10.1080/00369225208735501.
- ↑ JUDD, M.D.; POPE, M.I.. Transition temperatures for (Sr, Ba)CO3: a possible DTA temperature standard. Thermochimica Acta, 1973-10, roč. 7, čís. 3, s. 247–248. Dostupné online [cit. 2021-03-28]. ISSN 0040-6031. DOI: 10.1016/0040-6031(73)85064-6.
- ↑ King, Mrs Harriet Eleanor Baillie Hamilton, (died 10 May 1920). [s.l.] : Oxford University Press, 2007-12-01. Dostupné online.
- ↑ COY v. CITY OF SANDRINGHAM. Victorian Reports, 1952, roč. [1952] VLR, s. 459–470. Dostupné online [cit. 2021-03-28]. ISSN 2208-4886. DOI: 10.25291/vr/1952-vlr-459.
- ↑ ZWEINIGER-BARGIELOWSKA, Ina. Royal death and living memorials: the funerals and commemoration of George V and George VI, 1936-52: The funerals and commemoration of George V and George VI, 1936-52. Historical Research, 2016-02, roč. 89, čís. 243, s. 158–175. Dostupné online [cit. 2021-03-28]. DOI: 10.1111/1468-2281.12108. (po anglicky)
- ↑ Poll, Ven. Martin George, (born 10 Dec. 1961), Canon of Windsor, Chaplain in the Great Park and Chaplain, Cumberland Lodge, since 2012; Canon Chaplain and Precentor, St George’s Chapel, Windsor, since 2012; Domestic Chaplain to HM the Queen, Royal Chapel, Windsor Great Park, since 2014. [s.l.] : Oxford University Press, 2010-12-01. Dostupné online.
- ↑ Oswald, Sir (William Richard) Michael, (born 21 April 1934), National Hunt Advisor to the Queen, since 2003; Racing Manager for Queen Elizabeth the Queen Mother, 1970–2002. [s.l.] : Oxford University Press, 2007-12-01. Dostupné online.
- ↑ Hardie in the British House of Commons, 11 December 1936, quoted in Rhodes James, p. 115
- ↑ Letter from George VI to the Duke of Windsor, quoted in Rhodes James, p. 127
- ↑ ASHLEY, Michael. The mammoth book of British kings & queens. London : Robinson, 1999. Dostupné online. ISBN 1-84119-096-9.
- ↑ Judd, pp. 248–249
- ↑ Judd, p. 186; Rhodes James, p. 216
- ↑ inta, 2009-19-36.pdf [online]. dx.doi.org, [cit. 2021-03-28]. Dostupné online.
Iné projekty
[upraviť | upraviť zdroj]Commons ponúka multimediálne súbory na tému Juraj VI. (Spojené kráľovstvo)
Zdroj
[upraviť | upraviť zdroj]Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku George VI na anglickej Wikipédii.
Juraj VI. Narodenie: 14. december 1895 Úmrtie: 6. február 1952
| ||
Vladárske tituly | ||
---|---|---|
Predchodca Eduard VIII. |
Kráľ Spojeného kráľovstva a britských domínií 1936 – 1952 |
Nástupca Alžbeta II. |
Predchodca Eduard VIII. |
Cisár Indie 1936 – 1947 |
Nástupca Rozdelenie Indie |
- Narodenia 14. decembra
- Narodenia v 1895
- Úmrtia 6. februára
- Úmrtia v 1952
- Králi Spojeného kráľovstva
- Králi Írska
- Protestantskí panovníci
- Windsorovci
- Britské osobnosti druhej svetovej vojny
- Príslušníci Royal Air Force
- Príslušníci Royal Navy
- Nositelia Podväzkového rádu
- Nositelia Radu čestnej légie
- Osobnosti na austrálskych poštových známkach
- Osobnosti na indických poštových známkach
- Osobnosti na kanadských poštových známkach
- Úmrtia na infarkt myokardu
- Nositelia Rádu zlatého rúna
- Pochovaní v kaplnke svätého Juraja na hrade Windsor
- Rytieri Podväzkového rádu
- Princovia Spojeného kráľovstva
- Nositelia veľkokríža Radu čestnej légie