Бернард Кац
Бернард Кац | |
---|---|
Лични подаци | |
Датум рођења | 26. март 1911. |
Место рођења | Лајпциг, Немачко царство |
Датум смрти | 20. април 2003.92 год.) ( |
Место смрти | Лондон, Енглеска, Уједињено Краљевство |
Образовање | Лондонски универзитетски колеџ |
Научни рад | |
Поље | неурофизиологија |
Институција | Универзитетски колеџ Лондона Сиднејска болница |
Познат по | Неурофизиологија синапсе |
Награде |
Бернард Кац, FRS[1] (енгл. Bernard Katz; 26. март 1911 — 20. април 2003)[2] је био биофизичар рођен у Немачкој, запажен по свом раду везаном за биохемију нерава. Делио је Нобелову награду за физиологију или медицину 1970. године са Џулијусом Акселродом и Улфом фон Ојлером. Исте године додељена му је титула витеза.
Живот
[уреди | уреди извор]Рођен у Лајпцигу у јеврејској породици, образовао се у Албертовој гимназији у истом граду између 1921. и 1929. године, након чега је почео да студира медицину на Универзитету у Лајпцигу. Дипломирао је 1934. године, а у Уједињено Краљевство је пребегао фебруара 1935. године, због Хилеровог успона. У Британији се запослио на Универзитетском колеџу Лондона, где је првобитно био под туторством Арчибалда Вивијана Хила. Докторирао је 1938. године и добио је Карнегијеву стипендију за проучавања у Сиднејској болници. Године 1941. добио је аустралијско држављанство, а Краљевском аустралијском ваздухопловству приступио је 1942. године. Други светски рат је провео у Пацифику као радарски официр. Оженио се са Маргеритом Пенли 1945. године и вратио се на Универзитетски колеџ Лондона као помоћник директора 1946. године. По повратку у Енглеску је такође радио са добитницима Нобелове награде из 1963. године, Аланом Хоџкином и Ендруом Хакслијем. Кац је постао професор на Универзитетском колеџу Лондона 1952. године, а затим и шеф катедре за биофизику. Такође је изабран као члан Краљевског друштва[1]. Остао је шеф катедре за биофизику до 1978. године, када је постао професор емеритус. Умро је у Лондону 20. априла 2003, у својој 92. години.
Истраживање
[уреди | уреди извор]Кацово истраживање је открило фундаментална својства синапси, спојева преко којих нервне ћелије шаљу сигнале другим нервним ћелијама и осталим типовима ћелија. До 1950-их година, студирао је биохемију и утицај ацетилхолина, сигнализујућег молекула, преко којег синапсе које спајају „моторне нерве“ са мишићима стимулишу контракцију. Кац је добио Нобелову награду за своје откриће да је ослобађање неуротрансмитера у синапсама „квантално“, тј. да код било које синапсе количина ослобађеног неуротрансмитера никад није мања од одређене количине, а ако је већа од те количине, увек је њен целобројни умножак. Сада научници знају да до ове појаве долази због тога што се, пре него што се ослободе у синаптичку празнину, молекули трансмитера налазе у потћелијским пакетима сличне величине, везикулама.
Кацово откриће имало је директан утицај на проучавање органофосфата и органохлорида, основе нових послератних проучавања нервних агенса и пестицида.
Дела
[уреди | уреди извор]- The Release of Neural Transmitter Substances (The Sherrington Lectures X), Charles C Thomas Publisher, Springfield (Illinois) 1969, pp. 60
Референце
[уреди | уреди извор]- ^ а б Sakmann, B. (2007). „Bernard Katz. 26 March 1911 -- 20 April 2003: Elected 1952”. Biographical Memoirs of Fellows of the Royal Society. 53: 185—202. PMID 18543466. doi:10.1098/rsbm.2007.0013.
- ^ „School of Katz” (PDF). Quarterly Journal of Experimental Biology. 1990. Архивирано из оригинала (PDF) 26. 03. 2009. г. Приступљено 30. 10. 2012.
Спољашње везе
[уреди | уреди извор]- Биографија сер Бернарда Каца Архивирано на сајту Wayback Machine (2. децембар 2001). Нобелова фондација
- Читуља у Гардијану
- Читуља у Australian Neuroscience Society
- Сабатини, Р. М. Е: Neurons and synapses. The history of its discovery IV. Chemical transmission. Brain & Mind, 2004.
- Physiology Online, PhysiologyNews, број 52, јесен 2003
- Бернард Кац: "An autobiographical sketch"
- Гимназија Краља Алберта, Лајпциг