Битољска област
Битољска област | |||||||||||||||
---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|
1922.—1929. | |||||||||||||||
Битољска област | |||||||||||||||
Главни град | Битољ | ||||||||||||||
Регија | Балкан | ||||||||||||||
Земља | |||||||||||||||
Површина | 11.969 км2 | ||||||||||||||
Становништво | 341.095 (1921) | ||||||||||||||
Догађаји | |||||||||||||||
Статус | Бивша област | ||||||||||||||
Историја | |||||||||||||||
• Успостављено | 1922. | ||||||||||||||
• Укинуто | 1929. | ||||||||||||||
|
Овај чланак је део серије о историји Северне Македоније |
Битољска област је била административна јединица Краљевине Срба, Хрвата и Словенаца.
Простирање
[уреди | уреди извор]На сјеверу су јој Скопска и Брегалничка област. Обласно средиште је Битољ. Планинска је област, пространа 11.969 km², рашчлањена у многе котлине или жупе, највише у сливу Вардара и његових десних притока Треске и Црне реке, на запад од овог у сливу Црног Дрима и Преспанског језера, а најмање на истоку у сливу Струмице.
На планинама се налазе често бујни пашњаци, негдје и шуме, а у котлинама и њиховим равницама врло плодно земљиште, нарочито око Струмице и Вардара и у Битољско-Прилепском пољу. Западни дио области, почевши од планинског Мариова, знатно је виши и под утицајем је средњоевропске климе, с више атмосферских падавина (750—1.000 mm), а источни је нижи, и ту се. у котлинама око Вардара и Струмице, осјећају претежно средоземни утицаји, а и кише је мање (500 до 750 mm).
Привреда
[уреди | уреди извор]Главна је привреда западних крајева сточарство, са изузетком у већим пољима (као Битољско-прилепско) гдје су плодне житнице. У источним и ниским предјелима развијена је земљорадња, и тамо добро успијевају жита, а нарочито индустријске и трговинске биљке топлог поднебља, као: афијон (мак за опијум), бубаћ (памук), сушан (сезам), ориз (пиринач), бадем, смоква; особит је дуван, гаји се свилена буба, а виноградарство је од најстаријих времена било нарочито развијено. Чувен је риболов како на Охридском и Преспанском, тако и Дојранском језеру.
Поред индустрије и рударство је у развијању, јер има рудника угља, гвожђа, олова, нафте, сумпора и мајдана, мермера, азбеста и филитних плоча. Три су жељезничке пруге. Главна је дуж Вардара; од ове се одваја узани колосијек Градско—Прилеп—Битољ, па се наставља на нормалну пругу Битољ— Солун, од Кенала у Грчкој; трећа по важности је узана пруга Охрид—Кичево—Скопље. Саобраћају служе и многи путеви, који вежу све жупе ове области и њихова привредна средишта.
Становништво
[уреди | уреди извор]У цијелој области има 341.095 становника (попис 1921). Неке котлине су знатно гушће насељене (Битољско-прилепско поље, долина Црног Дрима и Охридска котлина од осталих предјела.
Становништво западних крајева знатно је напредније; отуда су чувени „мајстори“ (грађевинари), резбари, „зографи“ (живо-писци), „гурбеџије“ (печалбари). Поред веза са приморјем Егејског и Јадранског мора преко Грчке и Арбаније Битољска област била је нарочито значајна као заштитница и будућа претходница српско-македонског становништва, које је остало под Грцима до Костура, Бистрице и Солуна.
Административна подела
[уреди | уреди извор]Битољска област је настала спајањем ранијих округа Охридског, Битољског и Тиквешког (Кавадар).
Област је садржавала срезове:[1]
- Битољски
- Горњедебарски (Дебар)
- Дојрански
- Ђевђелијски
- Кавадарски
- Кичевски
- Крушевски
- Мориховски (Битољ)
- Неготински
- Охридски
- Преспански (Ресен)
- Прилепски
- Струшки
- Струмички
Након увођења бановина, цео простор ове области се нашао у Вардарској бановини.
Велики жупани
[уреди | уреди извор]Овај одељак би требало проширити. Можете помоћи додавањем садржаја. |
- Добрица Матковић[тражи се извор]
- Ђорђе Бошковић до 1923.
- Будимир Борисављевић од 1923.[тражи се извор]
Види још
[уреди | уреди извор]Референце
[уреди | уреди извор]- ^ Карта Краљевине Срба, Хрвата и Словенаца, пук. Петар Маџаревић, Београд 1924
Литература
[уреди | уреди извор]- Димић, Љубодраг (2001). Историја српске државности. 3. Нови Сад: Огранак САНУ.
- Народна енциклопедија, 1927 г., чланак написао Војислав С. Радовановић, управник Лицеја Скопље