Вилијам Тарнер
Вилијам Тарнер | |
---|---|
Вилијам Тарнер, Аутопортрет, уље на платну, 1799. | |
Лични подаци | |
Пуно име | Џозеф Малорд Вилијам Тарнер |
Датум рођења | 23. април 1775. |
Место рођења | Лондон, Велика Британија |
Датум смрти | 19. децембар 1851.76 год.) ( |
Место смрти | Лондон, Уједињено Краљевство |
Џозеф Малорд Вилијам Тарнер (енгл. Joseph Mallord William Turner; Лондон, 23. април 1775 — Лондон, 19. децембар 1851) је био енглески сликар и цртач епохе романтизма. Најзначајнији су његови прикази пејзажа и морских призора које карактерише слободан однос према боји и слободно кретање кичице.[1] Његов специфични израз ценили су каснији сликари, пре свих импресионисти. Познат је по експресивном колориту, маштовитим пејзажима и турбулентним, често насилним сликама мора. За собом је оставио више од 550 уљаних слика, 2.000 акварела и 30.000 радова на папиру.[2] Заговарао га је водећи енглески ликовни критичар Џон Раскин из 1840. године, а данас се сматра да је уздигао пејзажно сликарство до еминенције која се ривализује са историјском сликом.[3]
Тарнер је рођен у Мејден Лејну, Ковент Гарден, у Лондону, у скромној породици ниже средње класе. Цео живот је живео у Лондону, задржавајући свој кокни нагласак и марљиво избегавајући замке успеха и славе. Чудо од детета, Тарнер је студирао на Краљевској академији уметности од 1789. године, уписао се када је имао 14 година, а тамо је изложио свој први рад са 15. година Током овог периода, радио је и као архитектонски цртач. Сталан приход је зарађивао од провизија и продаје, које су због његове проблематичне, опрећне природе, често безвољно прихватане. Отворио је сопствену галерију 1804. и постао професор перспективе на академији 1807, где је држао предавања до 1828. Путовао је по Европи од 1802, обично се враћајући са обимним сетовима скица.
Интензивно приватан, ексцентричан и повучен, Тарнер је био контроверзна личност током своје каријере. Није се оженио, али је имао две ћерке, Евелину (1801–1874) и Џорџијану (1811–1843), са кућном помоћницом Саром Данби. Постајао је песимистичнији и мрзовољнији са годинама, посебно након смрти његовог оца, када су му се изгледи погоршали, његова галерија је пропала и запуштена, а његова уметност се интензивирала. Године 1841, Тарнер је живео на броду на Темзи тако да се није могао сматрати присутним ни на једном имању у попису становништва те године.[4] Он је живео у беди и био лошег здравља од 1845. године, а умро је у Лондону 1851. у 76. години. Тарнер је сахрањен у катедрали Светог Павла у Лондону.[5]
Рано стваралаштво
[уреди | уреди извор]Још као дете истакао се својим цртежима и акварелним пејзажима. Већ са 14 година студирао је на Royal academy у Лондону где се интензивно бавио сликањем акварела.[6] Први пут је са уљаним бојама радио 1795. године. Много је путовао по Европи и на овим путовањима је сакупљао у блоковима за скицирање (само на првом путовању 17 блокова) мотиве који ће му касније послужити за израду серије акварела великог формата и за серије бакрореза (Европске реке, од 1817. године). Бавио се и теоријом уметности. Почев од 1807. издавао је опсежан спис Liber studiorum, једну врсту трактата о сликању пејзажа. Био је активан и као песник. Постао је професор учења о перспективи на Краљевској академији 1807. године.
Његова рана дела делују помало круто, нединамично и у маниру ведута његови прикази пејзажа од 1790-их показују велику живост и одликују се лирски хармонизованим тоном. Његови аранжмани слика се упркос продуховљеним стафажима одликују прецизним опажањем природних појава, нарочито временских прилика. Утицај на његово стваралаштво извршила су дела Николе Пусена и Клода Лорена као и холандско сликарство пејзажа и марина. Био је познат и цењен пејзажиста. Највише је сликао енглеске пределе (Дворац Виндзор, 1805) али и мотиви са европског континента били су инспирација за нека од његових дела. Упечатљива слика природне стихије је његова слика Лавина која се сурвава у Граубиндену из 1810. на којој је приказана лавина у Алпима.
Зрела фаза стваралаштва
[уреди | уреди извор]У фази стваралаштва између 1810. и 1830. одриче се прецизности приказивања зарад истицања укупног атмосферског ефекта. Посебно је у сликарству акварела доспео до слободног односа према боји што се види на слици Стеновити затон са фигурама из 1830. године на којој се фигуре људи стапају са пејзажем обале. Многе од његових слика из овог периода настале су у Петворту у Сасексу где је боравио на имању војводе од Егремона.
Позних 1830-их у потпуности је развио свој зрели стил и тада успева да принципе сликања развијене акварелом пренесе на слике у уљу. Из овог периода стваралаштва су слике Снежна олуја, Киша, пара и брзина и последња пловидба Темерера. Код њих је приметно ограничавање на мали број готово у потпуности расточених мотива. Ове слике утемељиле су његову славу као уметника који је антиципирао импресионизам. Тарнерови савременици нису у почетку имали много афинитета према сликама које на апстрактни начин приказују феномене. Међу малобројнима који ус у почетку схватили значајн Тарнеровог позног стваралаштва био је Џон Раскин. Иако приказује феномене индустријализације Тарнерова дела не треба сврставати у групу модернистичких исповести већ у романтичарско схватање природе.
Уметност
[уреди | уреди извор]Стил
[уреди | уреди извор]Тарнеров таленат је препознат рано у његовом животу. Финансијска независност омогућила је Тарнеру да слободно иновира; његов зрели рад карактерише хроматска палета и широко примењенa атмосферскa испирања боје. Према Илустрованој историји уметности Дејвида Пајпера, његове касније слике су назване „фантастичним загонеткама“. Тарнер је био препознат као уметнички геније; енглески ликовни критичар Џон Раскин описао га је као уметника који је могао „најтеже и истинитије да измери расположења природе“.[7] Тарнеров рад је изазвао критике савременика, посебно сер Џорџа Бомонта, пејзажног сликара и колеге члана Краљевске академије, који је своје слике описао као „мрље“.[8]
Тарнерову машту су подстицали су бродоломи, пожари (укључујући пожар парламента 1834. године, догађај коме је Тарнер био сведок из прве руке, и описао га у низу акварелних скица), и природне појаве као што су сунчева светлост, олуја, киша и магла. Био је фасциниран насилном снагом мора, као што се види у Зори после бродолома (1840) и Броду робова (1840).
Тарнеров главни подухват у графици био је Liber Studiorum (Књига студија), седамдесет графика на којима је радио од 1806. до 1819. Liber Studiorum је био израз његових намера за пејзажну уметност. Идеја је била донекле заснована на Liber Veritatis (Књига истине) Клода Лорена, где је Клод снимио своје завршене слике; серија штампаних копија ових цртежа, до тада у Девоншир хаусу, била је огроман издавачки успех. Тарнерове плоче су требало да буду широко распрострањене и категорисале су жанр у шест типова: морски, планински, пасторални, историјски, архитектонски и узвишени или епско пасторални.[9] Његова графика је била главни део његовог рада, и томе је посвећен музеј, Тарнеров музеј у Сарасоти на Флориди, који је 1974. основао Даглас Монтрос-Грем да би сместио своју колекцију Тарнерових графика.[10]
Материјали
[уреди | уреди извор]Тарнер је експериментисао са широким спектром пигмената.[11] Користио је формулације попут кармина, упркос томе што је знао да нису дуготрајне, и против савета савремених стручњака да користе трајније пигменте. Као резултат тога, многе његове боје су сада избледеле. Раскин се жалио како му је рад брзо пропао; Тарнер је био равнодушан према потомству и бирао је материјале који су изгледали добро када су свеже примењени.[12] До 1930. постојала је забринутост да и његова уља и акварели бледе.[13]
Референце
[уреди | уреди извор]- ^ „J.M.W. Turner | Biography, Paintings, Watercolors, & Facts”. Encyclopedia Britannica (на језику: енглески). Приступљено 2021-01-31.
- ^ „Turner Society Homepage”. Приступљено 27. 11. 2011.
- ^ Lacayo, Richard (11. 10. 2007). „The Sunshine Boy”. Time. Архивирано из оригинала 12. 10. 2007. г. „At the turn of the 18th century, history painting was the highest purpose art could serve, and Turner would attempt those heights all his life. But his real achievement would be to make landscape the equal of history painting.”
- ^ „census”. www.bbc.co.uk. Приступљено 14. 2. 2020.
- ^ "Memorials of St Paul's Cathedral" Sinclair, W. p. 468: London; Chapman & Hall, Ltd; 1909.
- ^ Finberg, A. J. (Alexander Joseph) (1961). The life of J.M.W. Turner, R.A. --. Internet Archive. Oxford: Clarendon Press.
- ^ (Piper 321)
- ^ Wilkinson, Gerald (1974). The Sketches of Turner, R.A. London: Barrie & Jenkins.
- ^ Imms, Matthew (децембар 2012). Brown, David Blayney, ур. J.M.W. Turner: Sketchbooks, Drawings and Watercolours. Tate Gallery. ISBN 978-1-84976-386-8. Приступљено 3. 9. 2014.
- ^ „The Turner Museum”. The Turner Museum and Thomas Moran Galleries. Архивирано из оригинала 16. 2. 2010. г. Приступљено 30. 8. 2010.
- ^ Townsend, Joyce H. (1993). „The Materials of J. M. W. Turner: Pigments”. Studies in Conservation. 38 (4): 231—254. JSTOR 1506368. doi:10.2307/1506368.
- ^ Finlay, Victoria (2004). Color: A Natural History of the Palette. Random House Trade Paperbacks. стр. 134—135. ISBN 0-8129-7142-6. (Потребна претплата.)
- ^ „Colors That Fade: Turner's Masterpieces: Can his works be saved?”. The Daily News. 9. 1. 1930. стр. 2. Приступљено 18. 5. 2014.
Литература
[уреди | уреди извор]- Wilkinson, Gerald (1974). The Sketches of Turner, R.A. London: Barrie & Jenkins.
- Bailey, Anthony (1998). Standing in the sun: A Life of J. M. W. Turner. London: Pimlico. ISBN 978-0-7126-6604-6.
- Bockemühl, Michael (2006). J. M. W. Turner, 1775–1851: the world of light and colour (2nd изд.). Köln: Taschen. ISBN 978-3-8228-6325-1.
- Finberg, A. J. The Life of J. M. W. Turner, R.A. (Oxford. . the University Press. 1939. and 1961)
- Hamilton, James (2007). Turner. New York: Random House. ISBN 978-0-8129-6791-3.
- Harrison, Colin. Turner's Oxford (Ashmolean Museum, Oxford, 2000)
- Hill, David. Turner and Leeds: Image of Industry (Jeremy Mills Publishing, 2008)
- Warburton, Stanley. Discovering Turner's Lakeland (Lytham St Annes, 2008)
- Whittingham, Selby. An Historical Account of the Will of J. M. W. Turner, R.A. (J. M. W. Turner, R.A., Publications, London, 1993-6)
- Wilton, Andrew (2006). Turner in His Time (Revised изд.). London: Thames & Hudson. ISBN 978-0-500-23830-1.
- Ackroyd, Peter (2005). J. M. W. Turner. Ackroyd's Brief Lives (1st изд.). New York: Nan A. Talese. ISBN 978-0-385-50798-1.
- Barker, Elizabeth E. „Joseph Mallord William Turner (1775–1851)”. Heilbrunn Timeline of Art History. The Metropolitan Museum of Art.
- Butlin, Martin; Herrmann, Luke (2001). Joll, Evelyn, ур. The Oxford companion to J. M. W. Turner. Oxford: Oxford University Press. ISBN 978-0-19-860025-1. Недостаје
|last1=
у Authors list (помоћ) - Venning, Barry (2003). Turner (1st publ. изд.). Berlin: Phaidon Verlag GmbH. ISBN 978-0-7148-3988-2.
- Williams, Roger (2018). A Year of Turner and the Thames (1st publ. изд.). London: Bristol Book Publishing. ISBN 978-0-9928466-9-5.
Спољашње везе
[уреди | уреди извор]- Web site of the Tate Turner Collection, includes the "Turner Bequest" of over 300 Oil paintings and over 30,000 sketches. The catalogue holds records of over 40,000 works by turner Архивирано на сајту Wayback Machine (26. март 2012)
- The Turner Society Архивирано на сајту Wayback Machine (18. септембар 2015)
- Katharina Fritsch, The Artist and the Emperor, Tate etc., Spring 2007
- Christie's Videos - Giudecca, La Donna della Salute and San Giorgio Joseph Mallord William Turner,RA Архивирано на сајту Wayback Machine (31. мај 2013)
- Sotheby's Videos - The Temple Of Jupiter Panellenius Joseph Mallord William Turner,RA[мртва веза]
- Sotheby's Videos - Modern Rome Campo Vaccino and The condition of Modern Rome, Campo Vaccino Joseph Mallord William Turner,RA[мртва веза]
„Turner, Joseph Mallord William”. Encyclopedia Americana. 1920.
- J.M.W. Turner exhibition catalogs
- Web site of the Tate Turner Collection, includes the "Turner Bequest" of over 300 Oil paintings and over 30,000 sketches. The catalogue holds records of over 40,000 works by Turner Архивирано на сајту Wayback Machine (26. март 2012)
- Вилијам Тарнер на сајту Пројекат Гутенберг (језик: енглески)
- Вилијам Тарнер на сајту Internet Archive (језик: енглески)