Лідійська мова
Лідійська мова | |
---|---|
меонська, сфардська, сардська | |
Мармурова стела з лідійським написом (6 ст. до Р.Х.) | |
Поширена в | Лідія |
Регіон | Анатолія |
Етнічність | лідійці |
Носії | мертва |
Писемність | клинопис |
Класифікація | Індоєвропейські мови |
Офіційний статус | |
Державна | Лідія |
Коди мови | |
ISO 639-3 | xld |
Лідійська мова — одна з вимерлих анатолійських мов, що належить до індоєвропейської родини мов. Писемність — лідійський алфавіт. Була поширена на заході півострова Мала Азія в I тисячолітті до н. е.
Цією мовою зроблені погребальні, юридичні та присвячувальні написи на виявлених на території стародавньої Лідії надгробних пам'ятниках, печатях і монетах. Велику групу написів складають епітафії, сенс яких досить ясний. Через погане знання лексики лідійської мови менш зрозумілі сакральні тексти і особливо віршовані написи. Станом на 2013 рік відомо 114 лідійських написів[1], включно з однією лідійсько-арамейською білінгвою[2].
Згідно свідченню Страбона у I столітті до Р.Х. на лідійській мові уже не говорили у самій Лідії, однак вона ще зберігалася у місті Кібіра (нині Гельхісар)[1]. Лідійська абетка споріднена з грецькою і дешифрована, однак відновлення словникового запасу та граматики стримується малим обсягом та уривчастістю текстів. Найбільші проблеми при аналізі текстів викликає семантика окремих лексем[3].
Назва походить від грецького позначення Лідії — Λυδία, запозиченого з аккад. māt Luddu. Самі лідійці називали свою країни за столицею — Сарди (Śfard, аккад. Sapardu, давньоперс. Sparda, дав.-гр. Σάρδεις). Окрім того зафіксований прикметний śfardẽnt(i)- «лидийский»[4].
Класифікація лідійської мови у межах анатолійської групи індоєвропейської родини мов стикається з труднощами як через нестачу мовного матеріалу, так і через наявність великої кількості суто лідійських особливостей, які відсутні в інших анатолійських мовах [5].
Основний масив знахідок з лідійськими було знайдено у місті Сарди, окремі тексти виявлено у містах та поселеннях Кула, Меньє, Мерсінлі, Біркелі, Ефес, Тірра, Магнесія, Смирна та Ларіса[4].
Написи на монетах та у вигляді графіті зафіксовані з кінця 8 століття до Р.Х., однак більш довгі написи, що добре збереглися, обмежені 5 і 4 століттям до Р.Х. Тобто лідійські написи збігаються у часі із лікійськими.
Станом на 2013 рік було відомо 114 лідійських текстів[6], однак менше третини з них складається із понад кількох слів і має більш-менш завершений характер. Окрім написів на монетах, графіті, а також зовсім коротких фраз чи окремих слів на різних об’єктах, більшість написів зроблена на камені. Основна частина останніх є епітафіями, однак кілька є указами. Кілька текстів є віршованими[7], однак розуміються вони погано через обмежені знання лідійської лексики. Граматична структура текстів переважно повністю зрозуміла, окрім деяких поетичних текстів, а от семантичне значення слів коливається від приблизного чи гіпотетичного, до повністю невідомого.
Стандартними виданнями лідійського корпусу є LW[8] (1964) та LWE[9] (1980-1986), видані Ґусмані. Ці видання містять 113 фрагментів. Подальші фрагменти і дослідження регулярно публікуються у рубриці «Epigraphische Mitteilungen» журналу «Kadmos».
Лідійський алфавіт та варіанти його інтерпретації[10]:
Лідійський алфавіт схожий на східні варіанти грецького алфавіту і походить від його іонічного варіанту або від спільного з іонічним предка[10].
Писали лідійці справа наліво. У пізніх текстах слова відділяються один від одного, хоча й не зовсім послідовно[3].
Ротові голосні лідійської мови[11]:
Підняття | Ряд | ||
---|---|---|---|
Передній | Середній | Задній | |
Високе | i | u | |
Середнє | e | o | |
Низьке | a |
Голосний, який транслітерується як y, імовірно, був алофоном /i/ у ненаголошеній позиції і мав якість [ɪ], [ɨ] або [ə][12].
Окрім того, у лідійській було два носові голосні, які зазвичай транслітеруються як ẽ та ã, чия якість не зовсім зрозуміла[13].
Приголосні лідійської мови[14]:
Спосіб артикуляції ↓ | Губно-губні | Губно-зубні | Зубні | Альв. | Палат. і постальвеол. |
Задньояз. |
---|---|---|---|---|---|---|
Проривні | b (p, b) | t (t, d) | c (tʲ, dʲ) | k, g (k, g), q (kʷ или kw) | ||
Носові | m (m) | n (n) | ν (ɲ?) | ν (ŋ?) | ||
Дрижачі | r (r) | d (ɾ) | ||||
Африкати | τ (t͡s)?, c (t͡s? або d͡z?) |
τ (t͡ʃ? або t͡ç?) | ||||
Фрикативні | f (f або ɸ), w (v або β) |
ś (s), c (z?), d (ð?) |
s (ʃ или ç), d (ɮ?) |
|||
Ковзаючі апроксиманти |
w (ʋ або w) | |||||
Бокові | l | λ (ʎ?) | λ (ʟ?) |
Імовірно, дзвінкість-глухість не була фонологічною ознакою для лідійських приголосних, та, імовірно, дзвінкі алофони могли виступати після носового і поруч із /r/[15].
Наголос у лідійській мові був вільним[16].
У лідійській мові виділяють наступні частини мови: іменник, прикметник, займенник, дієслово, сполучник, частка, вигук. Числівники у текстах, що дійшли до нас, не зафіксовані[17].
Іменник має два роди — загальний або живий і середній або неживий [17]. Висловлювалися припущення про наявність у лідійській мові жіночого роду, однак усі приклади цього насправді можна зарахувати до збірних pluralia tantum [16].
З особових займенників зафіксовані лише amu «я» та bis «він, вона»[18].
Дієслово у лідійській мові мало наступні категорії: особа, число (однина і множина), час (теперішній-майбутній і минулий), стан (активний та медіопасив). Форми однини та множини не розрізняються у третій особі. Зі способів засвідчені лише форми дійсного способу[19].
Зафіксовані такі закінчення теперішнього часу[19]:
однина | множина | |
---|---|---|
1-а | -w, -u | -wν |
2-а | -s ? | |
3-я | -d, -t |
З-поміж закінчень минулого часу відомі лише -wν (1-а особа мн.) та -l (3-я особа)[19].
Звичайний порядок слів у лідійській — SOV (підмет — додаток — присудок). Після першого наголошеного члена речення міг ставитися ряд енкліктик (закон Ваккернагеля)[20][21].
Найважливішим вкладом у вивчення лідійської мови стали праці Р. Ґусмані, що видав лідійські тексти, а також склав граматику та словник. У подальшому лідійською займалися такі вчені, як О. Карруба, Г. Мелчерт, Р. Жерар та А. Ріцца [1].
- ↑ а б в Рицца А. Лидийский язык // Реликтовые индоевропейские языки Передней и Центральной Азии. — М., 2013. — С. 76. — (Языки мира) — ISBN 978-5-87444-370-2.
- ↑ Bičovský J. Lýdština // Jazyky starého Orientu. — Praha : Univerzita Karlova v Praze, 2010. — ISBN 978-80-7308-312-0.
- ↑ а б Bičovský J. Lýdština // Jazyky starého Orientu. — Praha : Univerzita Karlova v Praze, 2010. — ISBN 978-80-7308-312-0.
- ↑ а б Рицца А. Лидийский язык // Реликтовые индоевропейские языки Передней и Центральной Азии. — М. : Academia, 2013. — С. 75. — (Языки мира) — ISBN 978-5-87444-370-2.
- ↑ Melchert H. C. Lydian // The Ancient Languages of Asia Minor. — Cambridge; New York : Cambridge University Press, 2008. — С. 56—57. — ISBN 978-0-511-39353-2, ISBN 978-0-521-68496-5.
- ↑ Рицца А. Лидийский язык // Реликтовые индоевропейские языки Передней и Центральной Азии. — М. : Academia, 2013. — С. 76. — (Языки мира) — ISBN 978-5-87444-370-2.
- ↑ Melchert H. C. Lydian // The Ancient Languages of Asia Minor. — Cambridge; New York : Cambridge University Press, 2008. — С. 56. — ISBN 978-0-511-39353-2, ISBN 978-0-521-68496-5.
- ↑ Gusmani R. Lydisches Wörterbuch. Heidelberg, 1964.
- ↑ Gusmani R. Lydisches Wörterbuch. Ergänzungsband. Heidelberg, 1980, Lfg. 1; 1982, Lfg. 2; 1986, Lfg. 3
- ↑ а б Рицца А. Лидийский язык // Реликтовые индоевропейские языки Передней и Центральной Азии. — М. : Academia. — С. 77. — (Языки мира) — ISBN 978-5-87444-370-2.
- ↑ Melchert H. C. Lydian // The Ancient Languages of Asia Minor. — Cambridge; New York : Cambridge University Press, 2008. — С. 59. — ISBN 978-0-511-39353-2, ISBN 978-0-521-68496-5.
- ↑ Рицца А. Лидийский язык // Реликтовые индоевропейские языки Передней и Центральной Азии. — М. : Academia, 2013. — С. 78. — (Языки мира) — ISBN 978-5-87444-370-2.
- ↑ Рицца А. Лидийский язык // Реликтовые индоевропейские языки Передней и Центральной Азии. — М. : Academia, 2013. — С. 79. — (Языки мира) — ISBN 978-5-87444-370-2.
- ↑ Рицца А. Лидийский язык // Реликтовые индоевропейские языки Передней и Центральной Азии. — М. : Academia, 2013. — С. 80. — (Языки мира) — ISBN 978-5-87444-370-2.
- ↑ Melchert H. C. Lydian // The Ancient Languages of Asia Minor. — Cambridge; New York : Cambridge University Press, 2008. — С. 58. — ISBN 978-0-511-39353-2, ISBN 978-0-521-68496-5.
- ↑ а б Melchert H. C. Lydian // The Ancient Languages of Asia Minor. — Cambridge; New York : Cambridge University Press, 2008. — С. 60. — ISBN 978-0-511-39353-2, ISBN 978-0-521-68496-5.
- ↑ а б Рицца А. Лидийский язык // Реликтовые индоевропейские языки Передней и Центральной Азии. — М. : Academia, 2013. — С. 87. — (Языки мира) — ISBN 978-5-87444-370-2.
- ↑ Рицца А. Лидийский язык // Реликтовые индоевропейские языки Передней и Центральной Азии. — М. : Academia, 2013. — С. 90. — (Языки мира) — ISBN 978-5-87444-370-2.
- ↑ а б в Рицца А. Лидийский язык // Реликтовые индоевропейские языки Передней и Центральной Азии. — М. : Academia, 2013. — С. 91. — (Языки мира) — ISBN 978-5-87444-370-2.
- ↑ Рицца А. Лидийский язык // Реликтовые индоевропейские языки Передней и Центральной Азии. — М. : Academia, 2013. — С. 93. — (Языки мира) — ISBN 978-5-87444-370-2.
- ↑ Melchert H. C. Lydian // The Ancient Languages of Asia Minor. — Cambridge; New York : Cambridge University Press, 2008. — С. 61—62. — ISBN 978-0-511-39353-2, ISBN 978-0-521-68496-5.
- Melchert, H. Craig. Lydian // The Ancient Languages of Asia Minor / Ed. R. D. Woodard. — Cambridge : Cambridge University Press, 2008. — С. 56—63.
- Gusmani Roberto, Lydisches Wörterbuch: mit grammatischer Skizze und Inschriftensammlung. — Heidelberg: Universitätsverlag, Carl Winter, 1964. — 280 S. — (Indogermanische Bibliothek. 2. Reihe: Worterbuecher). — ISBN 3-8253-0655-0, ISBN 978-3-8253-0655-7.
- Gusmani Roberto, Lydisches Wörterbuch: mit grammatischer Skizze und Inschriftensammlung. Ergänzungsband. Lieferungen 1 bis 3. — Heidelberg: Carl Winter, 1980, 1982, 1986. — 193 S. — ISBN 3-533-02929-8, ISBN 978-3-533-02929-8
- Рицца А. Лидийский язык // Реликтовые индоевропейские языки Передней и Центральной Азии. — М.: Academia, 2013. — с. 75—97. — ISBN 978-5-87444-370-2.
- Корпус лідійських текстів [Архівовано 26 листопада 2020 у Wayback Machine.] (C. Melchert)
- Корпус лідійських написів [Архівовано 18 лютого 2020 у Wayback Machine.] (проект Titus)
- Список лідійських слів на сайті Palaeolexicon