Puštík obecný
Puštík obecný, dospělý pták | |
Stupeň ohrožení podle IUCN | |
málo dotčený[1] | |
Vědecká klasifikace | |
Říše | živočichové (Animalia) |
Kmen | strunatci (Chordata) |
Podkmen | obratlovci (Vertebrata) |
Třída | ptáci (Aves) |
Podtřída | letci (Neognathae) |
Řád | sovy (Strigiformes) |
Čeleď | puštíkovití (Strigidae) |
Rod | puštík (Strix) |
Binomické jméno | |
Strix aluco Linnaeus, 1758 | |
Rozšíření puštíka obecného (zeleně) | |
Některá data mohou pocházet z datové položky. |
Puštík obecný (Strix aluco) je druh sovy z čeledi puštíkovitých, široce rozšířený v lesnaté krajině severní Afriky, Evropy a Asie východně po západní Sibiř. Jde o kompaktní, středně velkou sovu bez „oušek“, jejíž zbarvení se pohybuje na široké škále od rezavohnědé po šedavohnědou, s tmavým skvrněním a čárkováním po celém těle.
Puštík obecný je aktivní v noci, kdy loví typicky hlodavce, další malé savce a ptáky. Lokálně platí rovněž za významného predátora menších druhů sov, přičemž se sám může stát kořistí výra velkého či jestřába lesního. Jde o stálý a přísně teritoriální druh udržující trvalé páry, které svůj okrsek hájí celý rok a často v takřka stejných hranicích po celý život. Hnízdo umísťuje obvykle do dutiny stromu, kam klade 3–5 bílých vajec. Na péči o mláďata se podílejí oba rodiče, přičemž v případě potenciálního ohrožení potomstva jsou schopni na predátora i aktivně zaútočit.
Na většině areálu jde o jednu z nejběžnějších sov, která je díky svému nezřídkému výskytu v blízkosti lidských obydlí a pronikavému nočnímu houkání docela dobře známou. V minulosti se však sovy u řady národů příliš dobré pověsti netěšily a kvůli svému nočnímu způsobu života a záhadně znějícímu volání byly spojovány s čarodějnictvím, neštěstím či dokonce smrtí. Dnes je puštík obecný naopak na řadě míst podporován ochranou starých doupných stromů, sloužících jako vyhledávaná místa k hnízdění, spolu s vyvěšováním vhodných ptačích budek.
Systematika
[editovat | editovat zdroj]Druh prvně formálně popsal švédský přírodovědec Carl Linnaeus roku 1758 v 10. vydání díla Systema Naturae pod názvem Strix aluco.[2][3] Rodové jméno druhu, Strix, je řeckým výrazem pro „sovu“, zatímco druhové jméno, aluco, pochází z italského allocco, původně odvozeného z latinského ulucus, označujícího „vřískající“, příp. „pištějící sovu“.[4]
České pojmenování puštík je převzato z polského puszczyk, jež je původu onomatopoického a užívá se jako označení pro puštíka i jiné sovy. První užití tohoto pojmenování v českém jazyce lze patrně přisuzovat Preslovi,[5] přičemž starší prameny, ale i řada materiálů ještě z 19. století o puštíkovi obecném referují jako o sově obecné.[6]
Puštík obecný je jedním z více než 20 druhů rodu Strix.[7] Nejbližším příbuzným puštíka obecného je puštík bělavý (S. uralensis), který se společně s ním evolučně oddělil od dnes vyhynulého druhu S. intermedia patrně na konci pleistocénu. Nejstarší fosilní pozůstatky druhu S. aluco lze datovat do holocénu před 0,01 až 0,8 miliony let.[8]
Poddruhy
[editovat | editovat zdroj]Konečné rozlišení poddruhů je vzhledem ke značné polymorfii druhu jen obtížné a taxonomický status některých poddruhů je označován za nejistý.[3] IOC World Bird List uvádí celkem 7 poddruhů:[7]
- S. a. aluco Linnaeus, 1758 – vyskytuje se v severní, střední a jihovýchodní Evropě přes Ukrajinu až po evropskou část Ruska;
- S. a. biddulphi (Scully, 1881) – Pákistán, severozápadní Indie;
- S. a. harmsi (Zarudny, 1911) – Kazachstán, Uzbekistán, Kyrgyzstán;
- S. a. sanctinicolai (Zarudny, 1905) – severovýchodní Irák, západní Írán;
- S. a. siberiae Dementiev, 1934 – pohoří Ural po západní Sibiř;
- S. a. sylvatica Shaw, 1809 – západní a jižní Evropa, západní Turecko;
- S. a. willkonskii (Menzbier, 1896) – severovýchodní Turecko a severozápadní Írán po Turkmenistán.
Zeměpisná variabilita je výrazná, většinou klinální; v evropské části areálu vzrůstá délka křídla od západu k východu a od jihu k severu. Rovněž intenzita zbarvení je menší a jeho odstíny bledší směrem od západu na východ, ačkoliv do uvedeného fenoménu různě promlouvá silná individuální variabilita ptáků v základním zbarvení. Popisovány jsou přitom tradičně dva základní barevné typy – šedavohnědý a rezavohnědý. Tyto typy bývají někdy označovány za barevné morfy, ale ve skutečnosti jde pouze o krajní varianty souvislé barevné řady. I individuální variabilita se však v rámci celého areálu liší, přičemž od západu na východ její intenzita značně klesá a u některých (východních) poddruhů už prakticky neexistuje.[9]
Popis
[editovat | editovat zdroj]Středně velká kompaktní sova jen o něco málo menší než kalous ušatý (délka těla 37–43 cm, rozpětí křídel 81–96 cm), s širokými zakulacenými křídly a mohutnou kulatou hlavou bez „oušek“.[10] Hmotnost samce se pohybuje v rozmezí 425–490 g, samice mezi 475–630 g.[11]
Opeření je zbarveno značně variabilně, ale vesměs nenápadně na škále od rezavohnědé po šedavohnědou, se skvrněním a jemným tmavým čárkováním a vlnkováním po celém těle. Na hlavě je typický závoj zvýrazněný bílým „nadobočím“ v přední části temene, které puštíkovi propůjčuje jakoby „laskavý“ výraz. Pera lopatek jsou lemována bílými skvrnami připomínajícími kšandy; naopak na vnitřních ručních letkách výrazná bílá skvrna chybí (na rozdíl od kalouse ušatého a pustovky). Ocas je krátký, jemně a nevýrazně proužkovaný, zobák žlutavě hnědý nebo nazelenalý, u kořene rohově šedý, nohy a prsty bíle opeřené s tmavohnědými skvrnkami a šedočernými drápy, duhovka černá. Obě pohlaví se zbarvením neliší. Mláďata v prvém prachovém šatu jsou bílá s okrovým nádechem a ve druhém s tmavošedým příčným skvrněním.[10][12]
Pelichání mláďat (částečné) i dospělých ptáků (úplné) probíhá v červnu až říjnu.[12]
Záměna
[editovat | editovat zdroj]Ve středoevropských podmínkách hrozí záměna zejména s větším a o poznání vzácnějším puštíkem bělavým, který má delší ocas a světlejší opeření, a podobně velkým kalousem ušatým, jenž se liší nápadnými „oušky“ z prodloužených per (nejsou-li zrovna složena, např. v letu) a oranžovým zbarvením duhovky.[10]
Rozšíření a stanoviště
[editovat | editovat zdroj]Žije ve většině Evropy s výjimkou severních oblastí a některých ostrovů (Irska, Korsiky, Kréty, Rhodosu, Kypru), v severozápadní části Afriky (Maroko, Alžírsko, Tunisko) a v některých oblastech Asie, kde je areál rozšíření nesouvislý. Západní část souvislého asijského areálu východně končí na západní Sibiři, v Íránu a Iráku, a další, východní část, začíná až ve středoasijských postsovětských republikách, odkud na východ pokračuje po Pákistán a Kašmír. Náleží mezi stálé druhy.[3][13]
K životu vyhledává hlavně polootevřené listnaté a smíšené lesy s mýtinami, dále okraje jehličnatých lesů, lužní lesy a zalesněné plochy či aleje stromů v otevřené zemědělské krajině, od nížin až do 3800 m n. m. v Himálajích.[3] Za ideální stanoviště lze označit mozaikovitou krajinu s podílem lesa mezi 40 až 80 %, proloženou mýtinami, okraji lesů a přilehlou zemědělskou půdou.[14] Nachází-li se v něm dostatek potravních a hnízdních příležitostí, nevyhýbá se ani urbánnímu prostředí parků, hřbitovů a zahrad.[3]
Výskyt v Česku
[editovat | editovat zdroj]Na většině území Česka je puštík obecný nejpočetnější sovou, která se vyskytuje od nížin po hory. Ačkoliv pravidelně vystupuje do 800–900 m n. m. (v Krkonoších je hnízdění známo do 820 m a v Krušných horách ještě ve výšce 900 m n. m.), směrem do vyšších poloh její četnost ubývá.[15]
Biologie
[editovat | editovat zdroj]Vokalizace
[editovat | editovat zdroj]Puštík je hlasitý pták. Nejčastějším hlasovým projevem je pronikavé a opakované „kivik“ se zdůrazněnou poslední slabikou, jehož prudší varianta slouží také jako varování. V toku houká, přičemž jeho volání je jakoby naříkavé a připomíná zvuk okaríny. První tón houkání je táhlý a klesající, následovaný asi čtyřsekundovou pomlkou přerušenou úsečným tónem rychle následovaným svižnou řadou chvějivých tónů zakončených tónem táhlým a klesajícím jako ten první („húúúúú… hu, hu´hu´huhúúúúuu“). Obvykle samice a vzácně i samci se ozývají též chraptivou a naříkavější variantou uvedeného houkání. Při toku lze od obou partnerů zaslechnout hluboké, xylofonově chvějivé tremolo „u´u´u´u´u´u´u´u´u´u´u´u´u…“, slyšitelné jen na vzdálenost několika desítek metrů. Mláďata žadoní pisklavým „psí–ip“.[10]
Rozmnožování
[editovat | editovat zdroj]Puštík obecný pohlavně dospívá ještě v prvním roce života, přičemž u samic je potvrzeno hnízdění již ve stáří 10 měsíců.[16] Nepodaří-li se však mladému ptákovi po opuštění okrsku rodičů úspěšně najít vlastní teritorium, může k prvnímu zahnízdění dojít až ve stáří 3–4 let. Hnízdí monogamně ve stálých párech udržovaných po celý život. Pár celoročně obhajuje stejné teritorium, jehož rozloha a hranice zůstávají v čase stabilní, a i v průběhu několika let se obvykle proměňuje jen nepatrně. Data od kroužkovaných ptáků z Velké Británie dokazují, že puštíci v rámci celého života absolvují přesuny dosahující v průměru pouhé 4 km, přičemž se ve většině případů jedná právě o jednorázové disperze v mladém věku po opuštění okrsku rodičů při snaze najít vlastní teritorium. Velikost okrsku závisí na podmínkách konkrétního prostředí a obecně bývá menší v hustších lesích – v podmínkách střední a západní Evropy v optimálním prostředí dosahuje 25–30(–50) ha.[11][17]
Hnízdo je nejčastěji ve stromové dutině, někdy i na hnízdě jiných ptáků (dravců, strak) či veverek, výjimečně také v budově, na zemi nebo mezi kořeny stromů. Umístěno může být ve výšce až 25 metrů, ale častěji do 12 metrů nad zemí (zvláště v případě stromových dutin). Ochotně obsazuje velké ptačí budky, a to zvláště v místech s nedostatkem přírodních stromových dutin (v jehličnatých monokulturách, městských parcích apod.). Upřednostňuje budky s půdorysem asi 30 x 40 cm, výškou cca 40 cm a vletovým otvorem v horní části o šířce zhruba 15 cm.[18] Podobně jako naprostá většina ostatních sov ani puštík obecný vlastní hnízdo nestaví a vejce klade přímo na podklad.[11]
Námluvy mohou ve středoevropských podmínkách za mírných zim začínat již od prosince, ale obvykle se tak děje až přibližně od půli února.[19] Součástí toku je předvádění potenciálních hnízd, kdy samec nejprve u vchodu do hnízda hlasitě houká, aby následně zalétl dovnitř a představil ho samici, která z předváděných lokací vybere konečné místo k hnízdění.[3] Hnízdí jednou do roka, při ztrátě ve fázi vajec a někdy i mladších mláďat klade snůšku náhradní.[20] Samice snáší obvykle během první poloviny března ve tří– až čtyřdenních intervalech 3–5 (2–9) bílých, jemně hnědě skvrnitých vajec o průměrných rozměrech 47,6 × 39,2 mm a hmotnosti cca 40 g. Inkubace začíná po snesení prvního vejce a trvá 28–30 dní, přičemž je zajišťována výhradně samicí, které samec přináší potravu. Hnízdo samice sporadicky opouští i několik prvních týdnů po vylíhnutí mláďat – až přibližně po 2–3 týdnech se připojuje k samci a potravu pro mláďata od té doby zajišťují oba rodiče. Nestává se však, že by hnízdo zůstávalo dlouhodoběji bez dozoru; téměř vždy se v jeho blízkosti zdržuje jeden z rodičů (častěji samice).[11][3]
Mláďata v době vylíhnutí váží pouhých 28 g[21] a prvních 10–15 dní jsou intenzivně zahřívána samicí, která je také krmí naporcovanou potravou zajišťovanou samcem[11] a požírá jejich trus a vývržky.[20] Oči se jim plně otevírají zhruba po 12 dnech a od 4. týdne již přinášenou kořist požírají sama bez asistence samice. Od 21. až 25. dne věku začínají trávit čím dál více času u vletového otvoru do dutiny a o 3–4 dny později hnízdo opouští, přičemž několik dalších dnů ještě tráví v jeho blízkosti.[11] Mladí ptáci jsou v době opouštění hnízda ještě nevzletní a proto často nejprve přistávají na zemi, odkud se snaží vyšplhat do keřů a dostat se do vyšších pater stromů, kde budou více v bezpečí (mladé puštíky nalezené v této fázi na zemi nebo ve vegetaci nízko nad ní proto není většinou potřeba zachraňovat, jelikož nejde o opuštěné ptáky vypadlé z hnízda).[3] Vzletnosti dosahují po 32–37 dnech, tedy přibližně týden po opuštění hnízda, a ve stáří 2–3 měsíců jsou rodiči z domovského okrsku vyhnáni.[11]
Puštík obecný je podobně jako další zástupci rodu Strix známý urputností, s níž svou snůšku a později mláďata brání. V první fázi hnízdění hnízdo aktivně brání samec, ale po vylíhnutí mláďat jsou častější útoky ze strany samice, která v tomto období bez váhání za letu s použitím drápů a zobáku napadne i větší šelmu nebo člověka pohybujícího se v okolí hnízda, přičemž své útoky směřuje vesměs zezadu na hlavu, ramena nebo do zad.[11] Tímto způsobem dokáže zahnat na ústup značně větší a silnější vetřelce, než je sama. Neopatrného člověka přibližujícího se příliš blízko k hnízdu či nahlížejícího dovnitř může dokonce připravit o oko, jako se to přihodilo známému britskému fotografovi ptactva Ericovi Hoskingovi při vniknutí do blízkosti hnízdících puštíků.[3][22]
Hnízdní úspěšnost bývá poměrně vysoká. Nejčastějšími příčinami ztrát na hnízdech jsou nedostatek potravy nebo predace.[23] Z 256 snesených vajec v Belgii se mláďata nevylíhla v 24 % případů, za čímž stála v 10 % neoplozená vejce, v 51 % vejce s uhynulým plodem a ve zbylých 39 % opuštění nebo zničení celé snůšky ze strany samice kvůli nedostatku potravy. Ze 195 vylíhlých mláďat dosáhlo opeření 94 % z nich a 6 % zahynulo na hnízdě, patrně z důvodu vyhladovění.[11] U 53 mláďat trasovaných pomocí telemetrie se fáze disperze nedožilo 61 % z nich, přičemž úmrtnost dosahovala nejvyšších hodnot během prvních 10 dnů po opuštění hnízda a byla zapříčiněna vyhladověním nebo predací.[23] Úmrtnost v prvním roce života dosahuje v průměru 49,4 % a ve druhém a třetím roce 24,5 %.[11] Ve volné přírodě je nejvyšší věk 18–19 let, v zajetí se mohou ptáci dožít až 27 let a možná i více.[3]
Potrava
[editovat | editovat zdroj]Spektrum potravy je široké, přičemž puštík obecný v tomto ohledu patří k nejoportunističtějším sovám Evropy. Kořistí se ve většině případů stávají malí až středně velcí savci a ptáci do velikosti mladého králíka a sojky, méně obojživelníci, žížaly, hmyzožravci, brouci, další hmyz, plazi a ryby. Potravinové studie provedené v různých částech areálu rozšíření a v různých prostředích většinou uvádí dominantní zastoupení malých savců, hlavně hlodavců (hrabošů a myšic), přičemž zastoupení ptáků (podobně jako dalších skupin živočichů) je v potravě častější v podmínkách se zhoršenou dostupností hlavní kořisti, tj. primárně ve městech a/nebo v letech s nízkými stavy hlodavců. Patrná je v potravě také sezónní proměnlivost, kdy zastoupení malých hlodavců často klesá na jaře a v létě ve prospěch obecně dostupnějších ptáků, větších savců, nebo obou těchto skupin. Hmyz (zvláště brouci) pak bývá v potravě nejvíce zastoupen během léta a obojživelníci zase na jaře a na podzim. Lokálně může platit za významného predátora menších druhů sov (sýce rousného, sýčka obecného, kulíška nejmenšího), a to zvláště na místech s vysokou hnízdní hustotou puštíka.[11][3]
Z 68 070 kusů kořisti identifikovaných ve vývržcích na Slovensku představovali 68,67 % savci, 7,48 % ptáci, 14,68 % bezobratlí a 9,18 % plazi, obojživelníci a ryby. Z jednotlivých druhů byli nejpočetněji zastoupeni myšice lesní (23,82 %), norník rudý (9,93 %) a hraboš polní (9,14 %). Uvedené tři druhy hlodavců byly nejčastěji identifikovány i mezi celkem 17 433 kusy kořisti nalezenými ve vývržcích v Česku, přičemž zastoupení myšice lesní dosahovalo 33,47 %, hraboše polního 15,9 % a norníka rudého 11,21 %.[24] Naopak u populací žijících v městských parcích a na hřbitovech v Berlíně byli jako dominantní složka potravy prokázáni ptáci s podílem 70,7 % (nejvíce vrabec domácí a zvonek zelený), kteří byli následováni savci a žábami, dosahujícími celkového zastoupení ve výši 29,3 %.[25]
Puštík obecný loví typicky v noci s vrcholem aktivity od setmění do 22. hodiny, ale v období krmení mláďat může být aktivní i přes den. Na kořist číhá vsedě z vyvýšeného posedu a zmocňuje se jí po rychlém výpadu do napřažených pařátů, přičemž se zdá, že většinu potravy alokuje pomocí sluchu. Na místech s otevřeným terénem kořist běžně vyhledává také za pomalého letu přerušovaného pravidelnými rázy křídel ve výšce 2–3 m mezi keři nad mokřinami a travinami. Z pozorování dvou puštíků trasovaných pomocí radiometrie v jižním Švédsku po dobu 54 a 33 h vyplynulo, že první pták trávil 27 % aktivního času v klidu vsedě, 40 % lovem z vyvýšeného posedu a 34 % při vyhledávání kořisti za letu, zatímco u druhého ptáka jednotlivé aktivity (ve shodném pořadí) dosáhly podílů 49 %, 9 % a 42 %. Ptáků se zmocňuje hlavně na jejich hřadovištích. Někdy také vybírá mladé a dospělé ptáky z hnízd včetně těch ve stromových dutinách a dobře zdokumentovány jsou též případy lovu ptáků a netopýrů v letu. Hmyz chytá za letu nebo sbírá z povrchu.[11][3]
Kořist požírá většinou na vyvýšeném místě, přičemž menší kořist často polyká vcelku a hlodavcům dle pozorování v zajetí často nejprve trhá a požírá hlavu. Ptákům před pozřením až na výjimky škube peří a např. u žab se před pozřením pravidelně zbavuje nohou, jinak však nestravitelné části včetně kostí a srsti neodstraňuje a podobně jako ostatní sovy se jich jednou za čas zbavuje formou vývržků, které jsou u puštíka obecného po vyschnutí většinou šedě zbarvené o rozměrech 30–65 × 18–24 mm. Průměrná denní spotřeba potravy dospělého ptáka představuje 72,7 g (58,6 g v létě a 106,5 g v zimě), což u jedince požírajícího výhradně malé hlodavce odpovídá v průměru 2 až 3 kusům této kořisti za den.[11]
Ohrožení a početnost
[editovat | editovat zdroj]Mezinárodní svaz ochrany přírody (IUCN) hodnotí puštíka obecného jako málo dotčený druh. Velikost evropské populace byla v polovině 90. let odhadnuta na 400–800 tisíc párů s tím, že přibližně 50 % populace bylo soustředěno na území Ruska, Německa, Francie, Polska a Itálie.[11] Odhad z roku 2015 uvádí početnost v Evropě ve výši 535–939 tisíc párů a její trend označuje jako neznámý.[13]
V Evropě patří mezi hlavní predátory puštíka obecného větší druhy sov, jako je výr velký a puštík bělavý, společně s jestřábem lesním (menší příbuzný jestřába, krahujec obecný, byl naopak zdokumentován jako příležitostná kořist puštíka).[17] Za ztrátami na hnízdech a na ještě nevzletných mláďatech často stojí také kuna lesní, liška obecná a krkavcovití ptáci (zvláště zástupci rodu Corvus).[23][11] Mezi další hrozby, které mohou lokálně negativně ovlivňovat početnost puštíka obecného, patří pesticidy, srážky s automobily a úrazy na drátech elektrického vedení.[3] Z pohledu srážek s automobily patrně není ohrožení tak intenzivní jako u některých jiných druhů sov. Dokazují to např. data z Itálie, kde z celkem 800 nalezených sov sražených na silnici představovali puštíci obecní pouze 4,5 % exemplářů, zatímco sýčků obecných bylo rovnou 41 %, sov pálených 39 % a kalousů ušatých 13,5 %.[11]
Vztah k lidem
[editovat | editovat zdroj]Puštík obecný se spolu s dalšími sovami v minulosti u slovanských národů netěšil příliš lichotivé pověsti; sovy byly pověrčivým lidem snad i pro svoji noční aktivitu a tajemně znějící houkání považovány za symbol neštěstí či smrti a spojovány s čarodějnictvím, o čemž píše také Košťál (1895):[6]
Sova obecná přispívá houkáním svým k různým báchorkám; chechtavým hlasem vysmívá se prý pozdnímu chodci. Posadí-li se na hřeben střechy, zvěstuje, že stavení to brzy lehne popelem; slétnou-li se sovy na dům a žalostně kvílí, ohlašují zhoubný požár. Sova obecná je v neblahé paměti téměř u všech kmenů slovanských. Doprovází čarodějnice do čar; v národních pohádkách proměňují se macechy a zlé dcery jejich – v sovy.Ptactvo v názorech, pověrách a zvycích lidu českého, str. 21
Dnes je puštík obecný naopak na řadě míst podporován ochranou starých doupných stromů, sloužících jako preferovaná hnízdiště, spolu s vyvěšováním vhodných ptačích budek, umisťovaných v příhodném prostředí ve vzdálenosti nejméně 1–2 km od sebe.[26]
Chov v zajetí
[editovat | editovat zdroj]Puštíka obecného chovají v ČR některé zoologické zahrady, jako například Zoo Tábor, Zoo Plzeň, Zoopark Vyškov, Zoo Brno či Zoo Děčín. Na Slovensku je chován a rozmnožován v Zoo Bojnice.
Odkazy
[editovat | editovat zdroj]Reference
[editovat | editovat zdroj]- ↑ The IUCN Red List of Threatened Species 2021.3. 9. prosince 2021. Dostupné online. [cit. 2021-12-27].
- ↑ LINNAEUS, C. Systema Naturæ per regna tria naturae, secundum classes, ordines, genera, species, cum characteribus, differentiis, synonymis, locis. 10. vyd. Stockholm: Laurentii Salvii, 1758. Dostupné online. S. 93. (latinsky)
- ↑ a b c d e f g h i j k l m KÖNIG, C.; WEICK, F. Owls of the World. London: Christopher Helm, 2008. ISBN 978-0-7136-6548-2. S. 361–363. (anglicky)
- ↑ ROBINSON, R. A. Tawny Owl Strix aluco in BirdFacts: profiles of birds occurring in Britain & Ireland [online]. British Trust for Ornithology (BTO), 2005 [cit. 2023-06-18]. Dostupné v archivu pořízeném z originálu dne 2022-08-15. (anglicky)
- ↑ FIALOVÁ KARPENKOVÁ, Z. České názvy ptáků z etymologického a slovotvorného hlediska (diplomová práce) [online]. Filozofická fakulta Univerzity Karlovy, 2006. Dostupné online.
- ↑ a b KOŠŤÁL, Josef. Ptactvo v názorech, pověrách a zvycích lidu českého. Velké Meziříčí: Šašek a Frgal, 1895. Dostupné online. S. 21.
- ↑ a b Owls [online]. IOC World Bird List v13.1 [cit. 2023-03-11]. Dostupné online. (anglicky)
- ↑ MARTIN, Jeff R. The Tawny Owl. London: T & AD Poyser, 2022. Dostupné online. ISBN 978-1-4729-4356-9. S. 21–22. (anglicky)
- ↑ Hudec, Šťastný et al., s. 997.
- ↑ a b c d SVENSSON, L. et al. Ptáci Evropy, severní Afriky a Blízkého východu. 2.. vyd. Praha: Ševčík, 2012. ISBN 978-80-7291-224-7. S. 230.
- ↑ a b c d e f g h i j k l m n o p GALEOTTI, Paolo. Strix aluco Tawny Owl. BWP Update. 2001, roč. 1, čís. 3, s. 43–77. Dostupné online. (anglicky)
- ↑ a b Hudec, Šťastný et al., s. 998.
- ↑ a b Strix aluco [online]. The IUCN Red List of Threatened Species, 2016 [cit. 2023-08-10]. Dostupné online. DOI 10.2305/IUCN.UK.2016-3.RLTS.T22725469A86871093.en. (anglicky)
- ↑ Reviertreuer Europäer – Lebensraum, Verbreitung und Bestand des Waldkauzes [online]. Naturschutzbund Deutschland (NABU) [cit. 2023-06-18]. Dostupné online. (německy)
- ↑ Hudec, Šťastný et al., s. 999.
- ↑ Hudec, Šťastný et al., s. 1002-1003.
- ↑ a b TAYLOR, Marianne. RSPB Spotlight Owls. London: Bloomsbury Publishing Plc, 2017. Dostupné online. ISBN 978-1-4729-3369-0. S. 43–46. (anglicky)
- ↑ Hudec, Šťastný et al., s. 1004.
- ↑ Hudec, Šťastný et al., s. 1001.
- ↑ a b Hudec, Šťastný et al., s. 1002.
- ↑ Treue Nachteulen – Verhalten und Lebensweise [online]. Naturschutzbund Deutschland (NABU) [cit. 2023-06-18]. Dostupné online. (německy)
- ↑ MONTGOMERIE, B. An Eye for Photography [online]. American Ornithological Society, 2019-04-07 [cit. 2023-06-18]. Dostupné online. (anglicky)
- ↑ a b c OVERSKAUG, K.; BOLSTAD, J. P. et al. Fledgling Behavior and Survival in Northern Tawny Owls. The Condor. 1999, roč. 101, čís. 1, s. 169–174. Dostupné online. DOI 10.2307/1370460. (anglicky)
- ↑ OBUCH, J. Spatial and temporal diversity of the diet of the tawny owl (Strix aluco). Slovak Raptor Journal. 2011, roč. 5, čís. 1, s. 1–120. DOI 10.2478/v10262-012-0057-8. (anglicky)
- ↑ WENDLAND, V. 14jährige Beobachtungen zur Vermehrung des Waldkauzes (Strix aluco L.). Journal of Ornithology. 1972, roč. 113, čís. 3, s. 276–286. DOI 10.1007/BF01647508. (anglicky)
- ↑ Zapojte se do programu Vracíme sovy lesu [online]. Lesy České republiky, s. p., 2020-11-24 [cit. 2023-06-18]. Dostupné online.
Literatura
[editovat | editovat zdroj]- HUDEC, Karel; DUNGEL, Jan. Atlas ptáků České a Slovenské republiky. 1. vyd. Praha: Academia, 2001. 242 s. ISBN 80-200-0927-2.
- HUDEC, Karel; ŠŤASTNÝ, Karel, et al., 2005. Fauna ČR – Ptáci 2/II. Praha: Academia. ISBN 80-200-1114-5.
- SVENSSON, L. et al. Ptáci Evropy, severní Afriky a Blízkého východu. 2.. vyd. Praha: Ševčík, 2012. ISBN 978-80-7291-224-7. S. 230.
Externí odkazy
[editovat | editovat zdroj]Obrázky, zvuky či videa k tématu puštík obecný na Wikimedia Commons
Galerie puštík obecný na Wikimedia Commons
- Čláenk na webu Českého rozhlasu s hlasovými ukázkami puštíka obecného